Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ДОКУМЕНТАЛЬНИЙ ФІЛЬМ NETFLIX
Моральність —
це норма поведінки, яку схвалює суспільство.
БУЕНОС-АЙРЕС, АРГЕНТИНА
Етичність —
це норма поведінки, яку схвалює ваша совість.
Кожна особа, залежно від часу й місця народження,
проводить лінію
і обирає, що добре, а що погано.
І найцікавіше тоді,
коли ти наближаєшся до цієї лінії.
І тому ви вирішили пограбувати банк?
Чому ви це зробили?
Чому я пограбував банк?
Це запитання,
яке я сам багато разів ставив собі.
Гадаю, найрозумніша відповідь —
це усвідомлення значущості смерті.
У якусь мить в історії людства
люди зрозуміли, що життя дуже обмежене,
бо раптом ми промайнули й нічого не залишили по собі.
Тому я вірю, що важливість смерті може проявлятися у двох формах:
у формі дітей
чи у формі мистецтва.
Ось що виходить за межі смерті:
написана тобою книга, картина,
збудована піраміда,
мистецьке пограбування.
Я вірю, що в цьому аспекті важливість смерті,
усвідомлення того, що життя має кінець, є ще одним мотивом,
який спонукав мене до цього.
А тепер новини.
Четверо важко озброєних злочинців
увірвалися в банк з наміром пограбування.
У Сан-Ісідро сильна напруга. Взято заручників.
Втрутилася група «Фалкон», район оточено. Ми в прямому ефірі.
Знаменита група «Фалкон»
не знає, що сейфи під землею?
Дозвольте мені продовжити.
Усіх заручників звільнено, а злочинців не заарештовано.
Вони пограбували 143 депозитні скриньки.
Двадцять п'ять мільйонів доларів.
Може, вони й розумні, та рано чи пізно
вони розповідатимуть свою гарну історію співкамерникам.
Найвидовищніше пограбування в кримінальній історії Аргентини.
Дехто називав це «пограбуванням століття».
Офіцер поліції сказав, що вони наче розчинилися в повітрі.
ІНТЕРВ'Ю З АРАУХО, 11.
-Гаразд, Фер. -Знову це?
Що я маю сказати?
ФЕРНАНДО АРАУХО МИТЕЦЬ
Дві тисячі третій. Так, це був 2003. Я був найщасливішою людиною у світі.
Якби опитали всіх людей, я виявився б найщасливішим.
Я знайшов
покликання.
Раптом я захотів творити мистецтво.
Для цього мені знадобилася лише студія площею 50 квадратних метрів.
Місце, де я зможу посилити мої відчуття.
Тоді
візуальні мистецтва,
бойові мистецтва,
мистецтво канабісу…
Я писав книгу
про користь канабісу й про вирощування його в приміщенні.
Це був цілий рік відпустки,
повний експериментів і божевілля.
Я був у станах,
коли не знав, чи це день, чи ніч.
Я малював, писав книгу про вирощування в приміщенні.
Контролюй.
Я знайшов призначення, і мені це сподобалося.
Я не уявляв,
що після вирощення цих рослин у приміщенні,
я отримаю важливе одкровення.
І…
я вирішив пограбувати банк.
Я ще не знав як,
але одне знав напевне.
У цьому мало бути щось мистецьке.
І ця ідея почала поглинати мене
до такої міри, що думав: «До біса картини», —
і єдине, що я робив відтоді, цілодобово —
я думав, як пограбувати банк.
САН-ХОСЕ-ДЕ-МАЙО УРУГВАЙ
Мене звуть Луїс Маріо Вітетте Сежанес.
Я уругваєць. Мені 65 років.
Я народився в місці з хорошими звичками,
з дуже гарною економічною ситуацією.
Я називаю себе грабіжником.
А хто такий грабіжник?
Грабіжник знає трохи про коштовності, трохи про замки й трохи про мистецтво.
Потроху про все.
Хоча мій перший злочин не мав нічого спільного з пограбуванням,
я познайомився зі справжньою в'язницею.
А всі, хто знайомиться з в'язницею, змінюються після цього знайомства.
Ти дізнаєшся про всі види злочинів.
І ти стаєш злочинцем.
Руфі!
Руфіане!
Шарлотто!
Якось я поїхав у коротку подорож і сказав: «Я більше не повернуся».
Я поїхав до Республіки Аргентина.
Що робить утікач, який їде в чужу країну?
Він спілкується зі злочинцями.
ЛУЇС МАРІО ВІТЕТТЕ АКТОР
Може, ми всі якось задумуємося про пограбування банку?
Ми дивимося фільми, та я став одержимим цією ідеєю.
Я мав поділитися нею з кимось.
З моїм психологом.
Перше, що я сказав Хорхе, я пам'ятаю: «Я пограбую банк».
«Чому банк?»
Ну, якщо не банк, то казино.
Завітайте туди, у казино.
Я не проти капіталізму.
Для мене це чудова система, яка працює.
Однак я хотів шматок бізнесу.
Я не збирався засновувати банк.
Я збирався його пограбувати, як казав Брехт.
Тоді він думав, що це частина галюцинацій від канабісу,
усі ці ідеї, про які я йому розповідав.
Він сказав: «Добре, нехай. Облишмо це».
Тож спершу я почав шукати банк.
Я живу в Акассусо,
де я народився і виріс.
На Лібертадор і Перу був банк,
і я сказав: «Це той банк».
Банк Акассусо «Ріо».
Мене звати Рубен де ла Торре. Люди звуть Бето.
Я народився в районі Конститусьйон.
Я навчався в католицькій школі.
Був там до 12 років. Навіть був на підмозі,
допомагав на месі, але коли йшов з церкви,
ми виходили, щоб зробити щось погане з друзями, бо вони були
дуже схожими на мене.
Усе почалося як пригода.
Пізніше увійшло у звичку
й тривало, поки ми не вкрали автівки.
Тоді мене впіймали й відправили в Девото,
де посадили до найгірших людей,
які крали зброю,
організовували напади й атаки в стилі командос.
Скажімо так, я приєднався до них.
Мені почало не вистачати крадіжок і злочинності.
Це було наче
заповненням порожнечі, не знаю. Але мені цього бракувало.
БЕТО ДЕ ЛА ТОРРЕ БАНДИТ
Банк можна пограбувати
коли він відчинений або зачинений.
МІНІСТЕРСТВО ЮСТИЦІЙ ФБР
ПОГРАБУВАННЯ БАНКІВ
Коли він відчинений, треба зайти
зі зброєю…
Покладіть руки за голови й тримайте їх там.
…і спробувати дістатися сховища.
-Зараз! -Щось неможливе.
У працівників, приватної охорони є кнопка.
І автоматично через кілька хвилин
ти опинишся в оточенні й не зможеш забрати й копійчини.
Використання зброї —
не мій стиль для того, що я намагався зробити,
щось мистецьке без насильства.
Тож я обрав інший варіант: коли банк зачинений.
А коли він зачинений — треба зробити в ньому отвір.
Такою була моя ідея.
Коли ти думаєш про щось таке, не можеш запитати друзів:
«Зробімо це?» Так не робиться.
Треба знайти відповідних людей.
Мій девіз — «розум сильніший за зброю».
Себастьян Гарсія Болстер.
Я Себастьян Гарсія Болстер.
І я не знаю чому, але
мене називають «Інженером».
СЕБАСТЬЯН ГАРСІЯ БОЛСТЕР ІНЖЕНЕР
Я все життя прожив у Мартінезі, у типовій сім'ї середнього класу.
Щоразу бачачи пристрій,
я думав, як отримати кращі результати:
більше енергії, більше потужності.
Я навчався: закінчив середню школу, електротехнічний
і взявся за інженерію. Я пішов.
Відкрив майстерню з ремонту мотоциклів. Потім я змінював її,
доки вона не стала майстернею лише для гідроциклів.
Ми з Фернандо навчалися у професійно-технічному училищі Сан Ісідро.
Він був на рік старший за мене.
Ми стали друзями. Поїхали разом на відпочинок.
Фернандо запропонував мені це зробити.
Я не крав. Я ніколи не крав.
Але я був не проти пограбувати банк.
Поверніть наші заощадження! Я працювала все життя.
Моя сім'я завжди страждала через банки.
Красти — погано,
але красти в банку, який завдав людям стільки шкоди, не так погано.
Він розповів мені про це,
і я не сказав: «Ні, ти…»
Я сказав: «Ні, авжеж, яка технічна чи механічна річ тобі не знадобилася б,
можеш на мене розраховувати.
Умова — я не ризикую.
Якщо це небездоганно,
я в це не лізтиму».
Я збирався винайняти будинок за чотири квартали,
прорити тунель і потрапити в підвал банку,
бо там було сховище.
Але це було нелегко. А що, як мене завалить?
Адже
будьмо чесними,
я ніколи не викопував ями,
крім тих, що для саджання марихуани.
Водночас я зрозумів,
що всередині є датчики руху.
Я місяцями розбирався в тому, як вони працюють.
Розробив костюми, які дозволяли обхитрити їх.
Спрацювало.
Так і народився м-р Гусениця.
Але прохід повз систему датчиків руху був неважливим.
Важливим було сховище.
Це божевілля, яке я вирішив, що точно розгадаю,
було досить складним.
Тож я наче розчавився.
Якось я сказав, що це неможливо.
Це неможливо.
Я був приголомшений.
Я вклав багато часу, знань і грошей на придбання всякого.
І все одно це не працювало.
Я не розгадав.
Надія знову з'явилася.
З'явилася нова ідея.
Автоматично, о третій ранку,
я пішов шукати інтернет-кафе, щоб вийти в інтернет
і подивитись, чи в когось уже виникала така ідея.
Це було набагато сміливіше.
Дуже амбітно.
А ідея була дуже простою…
поєднати дві методики:
коли банк зачинено й коли відчинено.
Зайти,
наче це швидке пограбування, зайти в реєстри,
зачекати, поки поліція оточить нас,
і використати тунель не щоб увійти, а щоб вийти.
Такого ще ніхто не робив.
І
коли ти першопроходець, ти маєш великі шанси на успіх,
бо люди неготові до чогось нового.
Я був дуже щасливим, коли дізнався,
що мистецтво й 50 квадратів пішли мені на користь.
Але це була частина інсталяції.
Фернандо сказав мені:
«Я вигадав дещо, щоб зробити це».
Ми повинні були враховувати всі ймовірності,
з його точки зору,
з моєї,
ніби це кіно,
ніби це ідея щодо того, що треба збудувати в майбутньому.
Ми зробимо це так і так.
Тоді я роблю…
Ну от яка земля в північній частині Акассусо?
Тоді я почав досліджувати,
і пам'ятаю, як якісь робітники робили каналізаційний тунель в Олівосі.
Я кажу: «Вітаю. Як справи? Я вивчаю архітектуру.
Одне питання: хіба це не може обвалитися?»
Він каже: «Ні, чим глибше, тим твердіше».
Добре.
Коли я пішов, то побачив кілька кіл, залишених на вулиці після роботи.
Наступного дня
я був на вулиці Перу.
Бачу: коло отакого розміру.
І ще одне.
Я не міг повірити.
Такі ж кола, які я бачив на будівництві в Олівосі.
Кожні десять метрів,
вони були на вулиці Перу, що межує з банком,
указували, що внизу був каналізаційний тунель.
І раптом я знайшов кінець каналізації.
За десять кварталів від банку.
Я заходжу десь на 100 метрів і бачу
круглий дренаж діаметром шість метрів,
який проходить через надра міста.
Неймовірне видовище.
І тут починається новий етап…
на ім'я «Проєкт Донателло».
Донателло, не на честь художника епохи Відродження,
а на честь черепашки ніндзя.
Вони були у водостоці, займалися бойовими мистецтвами й були зелені, як трава.
ПРОЄКТ ДОНАТЕЛЛО
Якщо ви пройдете 20 хвилин темним тунелем,
і я раптом зупиню і запитаю вас: «Де ви?» Звідки мені знати? Треба вимірювати.
Раз, два,
три, чотири…
одинадцять, дванадцять…
двадцять чотири, двадцять п'ять…
Я ніколи не знав,
що буду вивчати котангенс чогось, доки не вирішив пограбувати банк. Неймовірно.
Наче все, що я вивчав у своєму житті, було розкидане,
і раптом все це стало одним цілим.
Котангенс дав мені
необхідний кут у 69 градусів, а ще відстань від гіпотенузи — 15 метрів.
СТІЧНА ТРУБА 69 ГРАДУСІВ
ТУНЕЛЬ, 15 МЕТРІВ
ВЕРХНІЙ ВІДСІК ПІДВАЛ
Ми з Фернандо виконали цілий перший етап.
Ми почали робити першу капсулу з кілочками та ліхтарями.
Щоб зробити, наприклад, пробоїну такого розміру,
як дно дволітрової пляшки, потрібна година.
Це неможливо.
Тож я взяв генератор на 220 вольтів
і електропневматичний дриль.
НИЖНІЙ ВІДСІК 2 МЕТРИ
СТІЧНА ТРУБА
Пізніше ми зрозуміли, що грошей більше немає,
і фізично не було часу на це,
тож нам потрібен був хтось, хто б допомагав нам як фінансово, так і фізично.
Другий учасник — Док.
Знову ж таки, мені не потрібні герої.
ДОК
У нього був родич, причетний до злочинів
великих банд 90-х.
Жорстокі люди, які вривалися зі зброєю.
У нас стало більше вогневої сили, ніж у найближчого відділку.
Я знаю Дока, він здавався вдумливою людиною.
Він був адвокатом.
Тож я був спокійним.
Досі були потрібні люди. Треба знайти ще одну особу,
і саме так Док познайомив мене з Бето де ла Торре.
Я завжди спілкувався з Доком.
Якось він зустрічає мене на заправці
й каже: «Я познайомлю тебе з деким, з другом».
Потім він знайомить мене з Фача, Фернандо.
Персонаж,
який шокує, він сильний
і звик до насильства,
до вибухів пороху.
«Слухай, у мене мало грошей». Він каже: «Та ні, в мене є вантажівка.
Я її продам, і ми купимо необхідні матеріали».
Але все просувалося не так швидко,
як моя тривога.
Я працював над цим цілодобово, а інші…
У Дока були слухання в суді.
У Себастьяна були проблеми з жінкою.
У Бети — подагра.
Ноги набрякли, він не міг ходити.
Потрібен був іще хтось,
хто б мав вільний час, коли він був у мене.
Красти в Аргентині було легко.
Я тусувався з різними людьми.
І я опинився в банді «Людини-павука».
Ми були альпіністами:
спускалися, підіймалися на 18-й, 20-й поверхи,
шукаючи, де люди зберігають свої речі.
Коли вони зв'язалися зі мною,
ми домовилися, що я проріжу сейф,
і ми розділимо пів мільйона доларів.
Я іду з Лібертад у гарному одязі, як я й любив,
і хтось звертається до мене: «Привіт, Маріто. Як ти?»
«Привіт, Док».
Перше, що він питає: «У тебе є гроші?»
«Так, звісно», — сказав я. «Нам треба поговорити».
У мене дуже важлива робота.
У мене є робота всього життя».
Дозволь сказати, Маріто». Я кажу: «Годі.
Ти за — і я за. Ні слова більше».
Пам'ятаю, того дня були Себастьян, Бето,
і Док привів Маріто.
Я зустрів цього крихітного чоловіка 160 сантиметрів заввишки,
який висуває груди, наче коротун.
«Привіт, друже.
Як справи?»
Він підіймається до студії й починає дивитися на картини.
Я уявляв студію:
мольберти, картини олією.
А це була якась халупа.
І вони познайомили мене з хлопцем з ідеєю,
з якимось Араухо.
Він веде мене кудись і каже: «Дивися. Я тут вирощую».
Він підіймає завісу, там світильники
й купа кущів марихуани.
Драматичний персонаж,
той, хто справді заворожує, розумієте?
У мене не було емоцій.
Привітання Бето здавалося дуже сердечним. А потім був де ла Торре.
Я відчув, що в мене мурашки по шкірі,
від хлопця, на ім'я Себастьян, який пізніше виявився Гарсією Болстером.
Це… Не знаю. Щось підказує: «Остерігайся».
І якось мені дзвонить Араухо
й запитує: «Можеш прийти? Візьми зручний одяг.
Ми можемо забруднитися».
Я сказав: «Боже, куди ми йдемо? Я встигну?»
Але цікавість
до добра не доводить.
Першого разу було справді моторошно.
Уявіть, як ви йдете тут, а скрізь екскременти, бляшанки, зброя, труби.
Усілякі незаконно підключені зливні труби від будинків.
Через кілометр ми дійшли до того місця, де все вже було зроблено, —
до першого відсіку.
Я сказав: «Шукай. Дивися, де схованка».
Він почав дивитися на всі металеві пластини.
Я побачив величезне кільце,
величезну окружність, трубу, десять метрів суцільних металевих пластин.
«Що бачиш?» «Нічого. Що я можу бачити? Хочу піти».
Я відсунув металеву пластину. Там була кімната.
Кажу: «Це рятувальні буї "Рятувальників Малібу"».
«Рятувальні буї?» — запитує.
«А де ж дівчата?»
«Ні, рятувальні буї тут на випадок, якщо раптом почнеться дощ.
Рівень води зросте,
і єдине, що ми можемо зробити для порятунку, —
це схопитися за них, поплисти за течією,
і молитися кому завгодно,
щоб вижити».
«Я не розумію». «Якщо чесно, я теж».
Та я і не хотів надто розпитувати,
бо вже зрозумів, що це не для мене.
Він закручує гвинти,
і ми повертаємося.
Тоді доходимо до кінця тунелю.
Я не міг відчиститися.
Вилив на себе воду з каналізації, і стало лише гірше.
Мій одяг — це жах.
Ми сіли у фургон.
Їхали нескінченним виступом, доки той не закінчився,
і він каже: «Зверни тут.
Бачив, де ми були внизу?»
«Так, бачив».
«Якщо ми зробимо відповідний тунель, то потрапимо до сховища банку».
Це мені сподобалося.
З'явилася потрібна мені допомога,
бо він був готовий працювати будь-коли.
Тоді ми почали багатомісячну роботу з Маріо,
підіймаючись драбиною,
свердлячи електропневматичним дрилем,
п'ючи мате відрами.
Ми залишили автівки біля отвору в трубі.
Ми прив'язали до них мотузки й спустилися.
Декілька з нас спустилися,
а інші залишалися на поверхні на сторожі.
Судмедексперти були за 30 метрів,
і ми не знали, чи хтось не побачив нас з якогось вікна й чи вже не спускався.
Невдача полягала в матеріалах.
Нам потрібні були свердла, шліфувальні диски, лампи, кабелі.
Усі матеріали, які ми використовували.
Треба було полагодити генератор,
придбати інструменти.
-Скільки? -500.
П'ятсот з батареями?
А ще взуття, каски й рятувальні жилети для всіх.
Я жив собі як завжди,
а вночі, ну…
Мене питають: «Ти крав?» Ні, я працював. Я вважав це роботою.
Оскільки це було нормально, що я йшов уночі й повертався наступного дня,
колишня дружина Алісія хвилювалася, що я з Маріо ходив на вечірки.
Ми збиралися зробити тунель. Іноді ми й гуляли.
Ми витратили майже рік на це. Трохи більше.
У нас досі не було грошей.
У нас досі не було его.
Були лише ми. Якщо виникала проблема, ми вирішували її між собою.
Я знав, що ми за 15 метрів від банку.
Ми були близько до бетону,
і раптом
я вдовбався на щось інше.
В щось іншої щільності.
Раптом я вдовбався в щось міцне, і це було захопливо.
Але чи це стіна банку?
Я правильно розрахував? Я правильно виміряв колесо велосипеда?
А якщо це сусідська підвальна стіна?
А якщо в День Д я роздовбаю діру,
і побачу сусіда на туалеті в підвальній ванній.
Для кращої точності
я зробив двометрове свердло.
Тож там, де закінчувався тунель,
ми пробурили й вийшли на тротуар.
Я кажу: «Так, це мій МакГайвер».
Хлопець продав мені його за 50 песо на четверговому розпродажі.
Інакше коштувало б 100.
З нормальною дірою є цілі вихідні, щоб відкрити скриньки.
Та нам
треба було якомога швидше відкрити їх.
Тоді Фернандо каже: «Звісно, такий пристрій,
як у працівників листового металу, знаєте?»
Кажу: «Так, він гідравлічний. Гляньмо, що можемо спроєктувати».
Шукали стандартний міні гідравлічний агрегат,
і на основі потужності цього гідроагрегату
я розробив циліндр, поршень, який змушує його штовхати.
Так ми й зібрали пристрій.
Задня частина була телескопічна, тож можна було регулювати відстань.
З цим пристроєм ми були в безпеці.
Ми знали, що за сім секунд відкриємо депозитну скриньку,
і ніхто цього не почує.
Так з'явилася «потужна гармата».
Ми всі уявляли, як спускаємося тунелем
до стічної труби з награбованим.
Що робити далі?
Основна ідея полягала в тому, щоб вирушити до ріки.
Але так подумала б і поліція.
Щойно дізнавшися про нашу втечу,
вони пішли б до річки.
Тому я сказав, що треба йти іншим шляхом.
Інший шлях був кращим,
бо було 100 різних виходів.
Тоді, дослідивши, ми знайшли найкращий з них:
за 14 кварталів від банку,
біля рогу, де можна припаркувати автівку,
зробити отвір у підлозі й пролізти крізь нього,
не виходячи з тунелю надвір, щоб ніхто не побачив нас.
Іти тунелем було б важко,
бо все, що ми мали нести, було дуже важким.
Ми вирішили підняти рівень води, щоб поплисти.
Ми зробили дамбу.
Багато заліза, мотузки, дерева та розширюваного поліуретану,
щоб зробити все водонепроникним.
Ми вийшли на поверхню, і саме тоді почалася сильна буря.
Через 10–15 днів після негоди
ми спустилися, щоб побачити дамбу, а та зникла.
Буря віднесла її.
Я кажу: «Ні, годі. Досить. Ми підемо пішки.
Запевняю вас, це лише на краще».
Годі вже. З мене досить. Та раптом я кажу: «Ні, зробімо дамбу,
бо коли вони дізнаються, що в нас була дамба й гумаки,
це буде неймовірно».
Ідея дослідження того,
як дістатися до сховища чи як копати тунель
тепер стала
вивченням психології групи «Фалкон».
Я винаходив посібник, який був, скажімо,
протоколом із захоплення заручників.
Слухав
поліцейську частоту.
Тому я почав розуміти
час, методику
й те, що мало статися, коли раптом
з банку пролунає: «Вони нас грабують».
Для мене пізнання ворога —
це коли війна майже виграна.
Нам був потрібен спеціальний фургон з люком у підлозі.
Він став нам у п'ять чи шість тисяч доларів.
А Бето де ла Торре забрав його до свого будинку у Вільде.
Там ми переробили фургон.
Ми відрізали частину, щоб затягнути коштовності через підлогу.
Ми взялися до роботи, а там була його дружина.
Я запитав: «Що вона тут робить?»
Ми дивилися одне на одного. Чому ця пані теж тут?
«Та ні, усе гаразд».
Та й усе.
Тоді я зустрів Алісію Ді Тулліо.
АЛІСІЯ ДІ ТУЛЛІО ДРУЖИНА
Але вона навіть не знала мого імені,
бо я жодного разу не представився.
Але я був там.
Нам потрібен водій фургона.
Селянин, Заллоечеваррія.
Юрист.
Після нього ми додали Кіда.
«Ти будеш там у День Д.
Ти маєш лише наставити зброю і робити те, що скажемо».
Так, уявіть.
Я 500 днів думав про це пограбування.
Більше нічого не робив.
Першого дня я вже знав, як дістати гроші звідти,
але другого дня я переглядав свої досягнення.
І третього дня теж.
Скільки разів ми переглядали наші досягнення?
Я склав план у вересні 2004-го.
Знаєте, що я чесно думав?
Що до початку 2005-го ми зможемо це зробити.
Неправильно.
Я ніколи не думав, що це буде так важко, і що це займе понад рік.
КРАМНИЦЯ КРАВЦЯ СКАНЦІАНІ
Штани.
Я так захопився, що хотів піти на це, навіть якби дощило.
Тоді єдиним ризиком було те,
що за пограбування з заручниками
знайдеться хтось кмітливий і здогадається, що ми можемо втекти через каналізацію,
і заблокує нам вихід, і все, нам нікуди йти.
Я був не дуже зосереджений тоді.
Але я був рішучим.
Коли все стало ясним,
ми ніби мали створити роман.
Це була б основна подія літа.
Наш захід відбудеться в п'ятницю, 13 січня.
Є забобонні?
Дуже добре.
13 СІЧНЯ 2006-ГО ДЕНЬ Д
Я встав о сьомій ранку.
Я ретельно вдягнувся, підготував взуття, сорочку та краватку.
Поїхав забрати Кіда.
І ми вирушили до зони Дня Д.
Пам'ятаю, як вночі сидів за великим столом
з усім необхідним,
повністю очищеним від відбитків пальців.
Обміркуймо позиції.
Спочатку, о 9 ранку,
Себастьян спуститься в каналізацію.
Я почав іти.
Дійшов до дамби.
Біля дамби я завів двигун
і переконався, що все в хорошому стані.
І я поліз у пробоїну, що вела до банку.
Я чекав на знак від них.
Доку…
і Бето,
ви зайдете.
Алісія поїхала туди зі мною.
Висадила на розі банку
й поїхала. Вона залишила авто там, де й мала.
Моє авто.
Тоді Селянин іде
й займає позицію
біля каналізації для виходу на Сархентос і Лібертад.
Я припаркувався.
Ми пройшли з Кідом пару кварталів.
Ми знайшли «форд ескорт», який уже чекав на нас.
Ми теревенили собі, були добре одягнені.
На мені був класичний костюм-трійка.
Ми пройшли повз і побачили авто з Маріто й іншим компаньйоном.
«Привіт. Як ви?»
Я приїду на цьому авто.
Залишу його на аварійці, а на задньому сидінні покладу шипи,
щоб коли група «Фалкон» під'їде, вони побачили, що це наше авто для втечі.
Того 13 січня ми зайшли. Я подбав, щоб усе було добре.
Сигналізація, камери безпеки,
і саме тут я й зробив подарунок місцевій поліції.
ВОЛТЕР СЕРРАНО ОХОРОНЕЦЬ
У той час, який наче мчав кудись,
я був дуже втомлений.
Ба більше, здається, я навіть ледь не спав.
По дорозі, так, дуже повільно й плавно, я додав кілька крапель.
Цей липкий клей — це наш інструмент,
який приховає наші відбитки.
Ми дісталися до стоянки банку.
Ми вийшли дуже спокійно.
Коли ми опинилися перед дверима,
поліцейський у бункері подав сигнал і сказав,
що опівдні працівники йдуть на обід, а двері лишають зачиненими.
Тож ми з Кідом прискорилися.
Ми піднялися пандусом.
Ми підійшли до головного входу,
а Док і Бето якраз заходили до банку.
Я помітив, як іде хтось, одягнений у захисний халат.
Я наближую кадр. Я бачу це через камеру спереду.
Щойно ця особа починає йти,
на його поясі стає помітною зброя.
Я зайшов. Показав зброю.
Не рухатися. Ходімо.
У черзі стояли люди, тож я сказав…
Ані руш.
…стримував охоронця.
Я показав людям: «Це пограбування. Усі на підлогу».
На підлогу! Це пограбування! Усі на підлогу!
«Очима в підлогу, і проблем не буде.
Усе буде добре, але робіть те, що ми скажемо».
ЕСТЕЛА МАРІС КЛІЄНТКА
Я побачив людину в бузковій чи рожевій сорочці.
Бачу, у нього в руках уже є зброя.
Ходімо.
Тоді я увімкнув тривогу. Сповіщення, що банк грабують.
Другий поверх.
Маріто й Кід беруть його.
Обережно!
При найнятті в банк вас готують до випадку,
коли таке трапиться.
На курсі кажуть, що зазвичай вони швидкі.
Це триває півтори, дві, три хвилини.
Вони швидкі.
Я це пам'ятаю. Я був на підлозі й почав рахувати.
ЛЕНДРО ПРАЦІВНИК БАНКУ
Я побачив, як хтось заходить і йде до банкомата.
Він був у шапці й комбінезоні. Вибігаю і хапаю його. Це був Фернандо.
Я не впізнав його, бо не бачив його в такому одязі.
Ми з Кідом потрапили на другий поверх.
Ідентична операція: «Усі на підлогу. Це пограбування».
Ще два кроки, і я перестрибнув через скло
й опинився біля місця касира.
«Гроші. Ну ж бо»!
Я мав узяти поліційне радіо.
Аби точно чути, коли саме прибуде поліція.
Тоді ми здійснимо перший етап плану:
«Зозуля».
Я візьму заручника,
дочекаюся першого патрульного авто
й удам, що хочу втекти з ним з банку.
Я зачекаю, доки вони не скажуть здатися,
тоді я повернуся в банк.
І ця дія завадить їм подумати,
що ми втечемо тунелем,
бо якщо хочемо втекти через двері…
Щойно «Зозуля» закінчиться, ми зачинимо двері банку,
і тоді ми перейдемо до другого етапу.
Тоді я почув поліційну сирену,
і тоді в тебе виникає купа запитань,
бо зрештою, це не пограбування типу «зайшли-вийшли». Як це закінчиться?
«Важливий момент».
У Сан-Ісідро грабують банк.
Потім переходимо до третього етапу,
за якого ми виводимо охоронця з підвалу.
Цей чоловік спілкується з усіма назовні.
Він нічого не бачить і не чує зі сховища.
Ми схопили менеджера. Пішли до бункера.
Усе це за лічені секунди.
Здається, що купа всього, але все це відбулося за секунди.
Ходімо. Геть, бо ми йдемо. Гаразд.
Згори ми почули, як вони просять охоронця вийти.
Він хапає мене й каже: «Спокійно. Охоронцю, здавайся».
Я кажу: «Я не збираюся».
І він ніяк не хотів відчиняти ті двері.
Якщо він не захоче йти,
ми зафарбуємо вікна,
а один із нас зведе його з розуму, стукаючи у вікна.
Виходь. Гаразд, ходімо.
Той, що в комбінезоні, стає трохи роздратованим.
Він хапає менеджерку за волосся
і штовхає її до вікна дверей бункера.
Я сказав: «Слухай, друже.
Я щойно вийшов із Сьєрра-Чіка,
і я повертаюся, тож не ускладнюй.
Я даю слово старого злодія, що негайно вас відпущу».
«Я прийшов дати слово, що не вб'ю вас», — казав він.
А дівчина казала йому не йти, бо його вб'ють.
Це було страшно.
І нічого.
Бо він щодня працював. Він працював з тобою.
А якщо його застрелять?
Вилазьте звідти. Ну ж бо.
Менеджерка операцій каже, плачучи,
уже з нервовим зривом,
щоб я здався, бо вона ще не награлася з онукою.
Це твої друзі та колеги, розумієте?
Вони погрожують убити когось з нас. Уб'ють і іншого.
Це злить. Почуваєшся злим і безпорадним.
Ходімо. Вилазь звідти. Скажи, нехай вийде.
Я кажу людині в сірому костюмі: «Я піду.
Спокійно. Не чіпайте заручників».
Я лише просив не чіпати заручників.
Він відчинив двері.
Поклав пістолет на стіл
і телефон, його засіб зв'язку.
Коли я вийшов, я підійняв руки й здався. І він не обшукував мене як новачок.
Він обшукав мене як той, хто добре знає, що робить.
Я взяв його за руки, і ми спустилися сходами.
Я відвів його до дверей.
Я приклав його 9-міліметровий йому до спини.
Я вийняв магазин і перекрутив кулю,
щоб уникнути стрілянини.
«Іди геть». «Що?» «Геть». Ми відчинили йому двері.
І пішов. Відпустили його. Ми відпустили охоронця.
Я почав думати.
Хто вони такі? Чим озброєна ця банда?
Кому ти подзвонив?
Сержант Серрано не міг повірити,
що його випустять під час пограбування.
Коли я підійшов ближче до шефа, я побачив банк.
Дивлюся на другий поверх. Бачу особу в сірому костюмі,
яка показує телефон.
Побачивши телефон, я кажу Густаво, що він мій.
Він: «Звідки знаєш?» «На ньому логотип».
Кажу: «Одна з моїх доньок приклеїла його.
Це мій. Подзвони, бо це мій».
Спочатку
двоє людей мали вести перемовини,
Док і я.
Пізніше, бо я загрався через те, як я говорив…
через мою театральну освіту,
і те, як я з ними поводився,
Док сказав: «Ні, Маріто має бути перемовником».
Так і сталося.
Фальшиві вуса, ярмулка, окуляри й капюшон.
Зіграну мною роль перемовника
газети почали називати:
«Чоловік у сірому костюмі».
Алло?
Так, синьйоро.
Ні, синьйоро, я не Вальтер Серрано.
Але я вже звільнив вашого чоловіка, тож заспокойтеся.
Так, синьйоро, я один з крадіїв. Заспокойтеся.
Заспокойтеся, прошу вас.
Я змушу їх подзвонити вам.
Заспокойтеся, синьйоро.
Не дзвоніть сюди, будь ласка.
Я одразу приклав телефон до вікна,
щоб цей лейтенант зв'язався зі мною.
І я сказав:
«Дзвонила дружина Вальтера Серрано.
Скажіть, нехай подзвонить їй, бо та вже не знає, що й думати».
Повертаємося до звіту наживо
про пограбування банку з заручниками в Сан-Ісідро.
Авеніда Лібертадор заблокована на три квартали.
Сюди не можна. Назад.
Це місце ще більше обмежили для преси.
Нас не пропустили ледь не за півтора кварталу
від епіцентру подій.
Наступний крок —
зачинити ворота стоянки.
Якщо поліція заїде в гараж стоянки,
у нас нічого не вийде.
Чому? Бо не зможемо витягти «потужну гармату» з авто.
Після 12:30
я почув, що вони почали
дзвонити мені
й казати: «Проламуй».
Поки я бив, чую: вони починають переносити речі по той бік.
Бо я вдаряв у задню частину меблів.
Тоді вони не могли знайти, де була діра, яку я пробив.
Важливий момент: побачити обличчя дивака крізь ту діру,
адже це наш шлях утечі.
Я приготувався
попрацювати над легкими депозитними скриньками.
Які це «легкі»?
У яких найменша відстань між петлями й скринькою.
Час був більш-менш розрахований,
щоб відкрити 400 скриньок за дві години.
Ми не знаємо вимог викрадачів,
щоб вони звільнили заручників і здалися.
Там потік патрульних авто й офіцерів,
але розв'язання цієї проблеми не видно.
Ми дивилися телевізор без аудіо, який є у всіх банках.
ЗМІ вже про це говорили.
І в ту мить я дивлюся у вікно
й бачу чоловіка з радіоантеною, спрямованою на мене.
Але він почав дивитися вбік, ось так.
Він дивився на мене, на радіо й дивився вбік.
Я запитав: «Що коїться?»
Як злодій зі стажем я розумію, що щось не так.
Він каже: «Іде той, хто буде з тобою вести перемовини».
«Хто це?» А він каже: «Бородатий».
Мігель Анхель Сілео.
Я був майором спецпідрозділу «Фалкон» поліції Буенос-Айреса.
Я був перемовником і членом тактичної команди.
МІГЕЛЬ СІЛЕО ПЕРЕМОВНИК
Ми припаркуали автівки, як завжди.
І вони ввели нас у курс справи.
Мені дали номер телефону в банку.
Я став за авто, схоже на фургон, з напарником, який прикрив мене, як щит.
Я з ним зв'язався.
І він почав пояснювати, що сталося.
Це було швидке пограбування, яке пішло не так, і вони в пастці.
Не хотіли нікого кривдити, але й не хотіли назад до в'язниці.
«Слухай, друже.
Я щойно відсидів 15 років у Сьєрра-Чіці.
Зробімо це швидко й легко».
Переговорник, першокласний поліціянт за професією,
зрозумів, що я — першокласний злодій за професією,
коли я сказав що сидів у Сьєрра-Чіці.
Окрім сказаного, як і всі перемовники,
я приділяю багато уваги невербальним знакам і жестам.
Ця особа сиділа, схрестивши ноги.
Тож його постава не відповідала тому, що тоді відбувалося.
Зазвичай при захопленні заручників виникає стрес, адреналін.
Люди кричать і лаються.
Послухай дещо.
Послухай мене.
Подбай про кризовий комітет,
щоб я подбав про ситуацію тут. Гаразд?
Я сказав: «Добре, відпустіть того, хто нервує, жертву».
Пам'ятайте, я позбувся свого природного ворога.
Відпустив поліціянта Вальтера Серрано.
Це жест доброї волі.
Не просіть про інших заручників. Годі.
Я вимикаю телефон. Ми всі переглядаємося між собою.
Начальник сказав: «Виграй трохи часу».
Я хотів того ж: часу.
Щоб відкрити скриньки.
Я не зупинявся, щоб поглянути, що в них.
Якщо я відкривав їх, то відразу переходив до наступних.
Я був прискіпливим, зламував усі замки.
Поки я зламував усі скриньки,
з'явився хтось з банку
й накричав на мене.
«Що ви тут робите?»
Я так дивлюся на цю особу. Звісно, на мені була маска.
І Фернандо каже:
«Ти більше не наказуєш. Тепер я наказую».
І особа пішла. Але я подумав: «Ой, мене піймали».
Ми мали купу заручників.
Пізніше дізналися, що їх 23.
Не будьте дурнями.
Був один,
який був більш жорстоким загалом і в поводженні з заручниками.
Інший сказав: «Заспокойся. Приїде окружний прокурор.
Ми ведемо перемовини й здаємося. Заспокойся».
Там був дуже нервовий чоловік. Він ледь не вибухав.
Він хотів у туалет.
Він скиглив.
«Що таке?» «Я не можу сходити в туалет». «Чому?» «Бо вони дивляться на мене».
«Вийди на сходи, друже. Будь ласка».
Ця ситуація почала нервувати людей.
«Що таке, божевільний?»
«Я не можу сходити. Я нервую».
Ні, друже. Ходімо. Ти йдеш геть.
Гаразд, іди-но сюди.
Ходімо. Негайно.
Ми відкрили барикаду й викинули його, буквально.
Одразу налетів елітний корпус,
обступив його, завдав кілька ударів,
бо вони не знали, заручник він чи злодій.
Ви вагітні, синьйоро?
Гаразд, ви йдете. Ідіть сюди.
У районі банку «Ріо» помітний рух.
Двох людей звільнили: чоловіка й жінку.
Ми бачимо мить, коли жінку
звільнили злочинці, які тримали в заручниках
працівників банку «Ріо»,
Ми дізналися, що ведуться напружені перемовини з поліціянтами,
які намагаються переконати їх здатися.
У мене були дві рації.
Одна на частоті поліції,
інша — для спілкування з моїми компаньйонами.
І в мене була ще одна,
така собі дуже дешева рація,
з тих, що продаються в парі.
Через рацію, яка мала сканер частот,
я шукав активні частоти
й слухав групу «Фалкон»
Пам'ятаю, як схопив Маріо й сказав: «Послухай».
Я слухав, як снайпери
надсилали інформацію керівнику операції,
а керівник операції відповідав снайперам.
Я чув, як вони казали: «Дивлюся на того, що зверху», —
«Бачу нижнього».
Тобто, якщо начальник скаже: «Зараз», —
ми з де ла Торре отримаємо кулю в лоб.
І де ла Торре їх побачив. Він забрав у мене телефон
і сказав: «Заберіть їх, або я вб'ю когось із живих».
Я погано пам'ятаю ці слова,
бо можна погодитись, що то була надзвичайна ситуація.
Тож ці люди зійшли з даху на прохання чоловіка.
Але були три снайпери «Фалкон».
Він їх не бачив.
Ми виділили певний час для роботи в банку.
На відкриття скриньок і переміщення заручників.
За цей час ми встигли відкрити 143 скриньки.
Інші мали приділити час зміні обладнання,
хоч ми того всього не планували.
Тому ми вирішили піти звідти.
Щойно вичерпалися дві години,
ми приготувалися спустити награбоване якомога швидше.
Мені подзвонив Араухо.
Уперед. Етап «Піца».
Тож я приймаю ще один дзвінок.
І він каже, що вони здадуться.
«Гаразд, твоя правда, друже. Нічого не вдіяти».
Але вони хотіли б
чогось попоїсти, бо попереду купа днів у відділку поліції без їжї.
Привезіть мені піци.
Привезіть газованки. Ми поїмо щось і здамося.
Я уточнив, що це не фугазетти.
У рапорті один з них сказав: «Якщо попрошу у Сілео фугазетту,
п'ять штук, він зрозуміє, що нас п'ятеро,
і через кілька хвилин зайдуть». Щось таке.
З тієї миті, щойно ми отримали його запит,
і ми мали провести обмін, зв'язок було втрачено.
Що ж тим часом маю робити я?
Я покладу зброю, я покину сховище.
І приступлю до етапу «Відбілювач волосся».
Розіллємо п'ять літрів відбілювача, щоб уникнути залишків ДНК.
А це волосся.
Я залишився останнім з Араухо.
Він ось так обв'язався мотузкою і підсунув меблі.
Гарсія Болстер спробував завести. Та нічого не виходило.
А Вітетте дуже нервував
і почав казати: «Не чіпай дросельну заслінку. Затопиш».
З награбованим і двигуном, який не заводиться, я божеволію.
Вітетте намагався завести двигун
і не зміг його завести, тому вони почали гребти.
Усі пливли в одному, що попереду, у якого був двигун,
крім Араухо, який збирався попливти альтернативним надувним човном.
Я пам'ятаю, як заскочив на пліт позаду
на купу грошей.
На величезну купу мішків із грішми, ось так.
Ми пропливли повз каналізацію біля банку.
Ми бачили тіні й чули звуки.
І раптом двигун завівся.
Ми пропливли 14 кварталів і прибули до каналізаційного люка.
Ми попередили іншого партнера, Селянина, який був нагорі,
що ми вже під ним. Тож він підняв кришку зверху ломом,
бо вона була важкою.
Здається, я заліз останнім. Вони всі були в автівці.
Більше нічого не влазило,
лише люди й мішки.
Завантажимо награбоване.
І вуаля.
Ми сіли до фургона і подалися туди, де мали розділити награбоване.
Я гадав, що вони барикадували входи й збиралися чинити опір.
Ми більше не чули шуму.
Нікого не було.
Ми переглядалися між собою.
Я думав, що вони видадуть себе за заручників і перевдягнуться.
Що вони нагорі чекають на поліцію.
Приїхали на місце, відчинилися ворота,
і почали вивантажувати сумки.
І мішки…
Я не хочу загравати з вашою фантазією.
Купа мішків.
Спочатку я хотів увімкнути телевізор,
щоб побачити, де вони.
Група «Фалкон» досі не зайшла.
У нас там були всі мішки.
І раптом:
«Зараз вони заходять…»
І ми бачили наживо,
як група «Фалкон» заходила, щоб нас упіймати.
«Поліція!»
Двері відчинилися, і ми зайшли.
Я думав, що йду в бій.
Зараз 19:12, помітний рух
поліціянтів і групи «Фалкон», які заходять усередину.
Молот у вікно, і за дві секунди вони захопили відділення.
Тут починаєш розбиратися, хто є хто.
Вони всі — підозрювані.
Вони обшукали всіх нас,
піднявши наші руки.
Коли ми вийшли, моя мама була на вулиці з її чоловіком.
Вони дозволили їм побачити нас. І все.
Я знайшла чоловіка й сина.
Дуже емоційна мить.
Анабелло, злочинців, чотирьох злочинців, їх заарештували?
Що саме сталося? Що вам відомо?
Так, чотирьох злочинців вдалося затримати,
тих, що захопили цей банк.
Усе щойно закінчилося,
буквально недавно, рівно о 19:20
Почали класифікувати людей як банківських працівників і клієнтів.
Людей ставало все менше, аж поки вони не закінчилися.
Пригадую, ми відклали всі гроші.
Сто тисяч доларів — ми робили купку.
Сто тисяч доларів. Купка.
Почав проявлятися якийсь порядок.
У якусь мить я вже сидів на горі,
на горі з пачок по 10 000 доларів.
У Сан-Ісідро пограбування з заручниками закінчилося.
Ми в ефірі через сім годин після події.
Усі заручники на волі,
і жодного злочинця не заарештували.
«Усе тут. Чудово! Яка радість! Розділімо».
Хтось запитав: «Калькулятор?» Ні, друже. Без калькуляторів.
Ми підрахували, і я пам'ятаю, залишилося зайвих 20 баксів.
Оскільки була зайва двадцятка,
нас було п'ятеро, а здачі у нас не було,
Вітетте її порвав.
Кімнати обшукували,
бо людей випускали з банку по одному.
Коли хтось каже: «Ці меблі не звідси», —
вони допетрали. Пересунули меблі й знайшли пробоїну.
-Куди вона веде? -Ліворуч.
Начальник хоче пролізти. Там саморобні двері й розтяжка.
Викликають бригаду саперів, спеціалістів цієї місцевості.
Чотири злочинці втекли
через каналізацію банку з награбованим.
Анабелло, це повна дезінформація.
Вони навіть розповіли версії про арешт чотирьох,
а тепер кажуть, що ті втекли з грабунком.
Як скажуть, що є люди десь поміж дерев,
ми обшукаємо й дерева.
Скажуть, що у воді — попросимо берегову охорону допомогти.
Було десь близько 5:00,
світало.
Я вдома, розслаблений, на телебаченні нічого не знали.
Не було питання: «Скільки вони взяли?»
Ні! «Де злодії?»
Ми всі хотіли поїхати. Я хотів поїхати. Вони всі хотіли поїхати.
Тож усі схопили те, що належало їм, і поїхали.
Не було навіть прощання. «До завтра». Ні.
Їдемо й більше ніколи не бачимося.
Тож ми попрощалися назавжди.
Ми з Кідом сіли в мій фургон.
Ми виїхали на Панамериканське шосе у моєму фургоні з відчиненими вікнами
й музикою на всю котушку.
А на задньому сидінні були чотири мішки.
У нього трохи менші, але це чотири мішки для сміття, повні грошей.
Я поїхав на авто по мішок, поклав його в багажник і поїхав додому.
Я дуже спокійна людина.
І я не…
Я не почав після цього влаштовувати вечірки.
Ні, я залишився вдома й мав купу грошей.
Я висадив Кіда, і ми попрощалися.
Звідти я повернувся на кілька кварталів і поїхав до Санта-Фе 2590,
де я жив на 13-му поверсі у квартирі 47.
Я пішов до спальні, зняв одяг.
Я пішов прогулятися й помився.
Здається, я навіть не висох ще, коли розгорнув ті мішки.
У мене був справжній контакт з грошима,
тримаючи стільки грошей у руках.
Але вони не мої. Це гроші всіх.
Але тепер усі ті, що я мав удома — мої.
Я приїхав. Здається, був мій день народження. Усі чекали.
Особливо Алісія з квадратними очима.
Я кинув той мішок з грішми,
і всі вирячилися на мене.
І що тепер?
Я не міг спати два дні.
Ми говорили про те, що Араухо хотів залишити малий плакат.
Я кажу йому: «Якщо поліція побачить плакат, то тому, що ми втекли.
Якщо ми втекли, ми рахуємо гроші.
Якщо ми рахуємо гроші, то навіщо їх провокувати?
Навіщо тягати за хвіст?»
Вони лишили сліди фальшивої втечі, бомби-пастки
й послання, змішане з іронією та пошуком популярності,
у якому сказано: «У районі багатія без зброї й образ,
є лише гроші й ніякої любові».
У РАЙОНІ БАГАТІЯ БЕЗ ЗБРОЇ ТА ОБРАЗ,
Є ЛИШЕ ГРОШІ Й НІЯКОЇ ЛЮБОВІ
Фундаментальні риси,
які завжди є в грабіжників, і саме тому їх ловлять, —
це его й марнославство.
Думаєте, після такого пограбування вони не заговорять про це?
Минулої п'ятниці, 13-го, була темна п'ятниця, як кажуть, забобонів.
Невдовзі вони запідозрили корумпованих поліціянтів
перед низкою насильницьких дій у передмісті.
Скільки б вони не шукали, вони не можуть їх знайти.
Робота слідчих зіткнулася з бездоганним планом.
Грабіжники банку «Ріо» нічого не залишили по собі.
Може, вони дуже розумні.
Але ми, Міністерство безпеки, правосуддя і поліція
також маємо дуже розумних слідчих,
і скільки б часу це не зайняло, цих людей заарештують,
і в них буде чудова історія для їхніх співкамерників.
Я спланував свою відпустку
в тому ж місці, куди їздив усе життя.
Я знав, що все вийшло бездоганно!
Мене ніхто не бачив.
Мене не записували жодною камерою.
Я був дуже спокійний. Скажімо так, я думав, що ризику не було.
САН-ХУАН АРГЕНТИНА
Через 15 днів,
те, чого я очікував, почалося в Сан-Хуані.
Я взяв альпійське спорядження,
банки тунця,
книги Ошо й поліційне радіо.
За кілька тижнів після злочину я приїхав до Уругваю.
Я відвідував рідню, робив добрі справи.
Я був вільним. У мене були гроші. Краще не буває.
ЗОЛОТО
Кохання
У мене була крамниця мобільних, яка приносила прибутки.
У Алісії теж була робота. У двох магазинах усе було чудово.
Я почав виходити, щоб позбутися доказів.
Одного дня я прийшов
і побачив, що мішок не на місці. «Що тут сталося?»
Я бачив, що пачок доларів значно менше.
«Слухай. Ти щось брала?»
«Так, я взяла з собою п'ять чи шість пакетів».
«П'ять пакетиків — це 300 000 доларів.
Минали дні. Якось я поклав у шухляду кілька фунтів.
Якось я відсуваю шухляду, а їх немає.
«Так, я і їх узяла».
«Не треба нічого чіпати». І почалася сварка.
«Поверни їх». «Ні». «Негайно поверни». «Ні».
Суперечка. І я пішов з дому.
Беру залишки, кудись іду, а вона викликає поліцію.
Я бачила його.
Камери дивилися на банк, і він підіймався сходами.
Я впізнала його та його одяг.
Вісімнадцять років разом…
Я не бачила обличчя, та я знала, що це він.
Алісія Ді Тулліо була конфіденційним свідком,
який спонтанно прийшов у прокуратуру,
заявляючи, що в неї є правдиві факти.
Зокрема, що її чоловік брав участь у пограбуванні,
і що вона знала, де знаходиться частина награбованого.
У позові не було об'єктивних доказів,
які дозволяли б сказати, що між ними сталося.
Гадаю, що це пов'язано з грошима,
а не через злобу через якусь іншу жінку.
Існувала ціла теорія образи, це величезна брехня.
Якби в мене була інша жінка, я б залишив їй гроші й пішов би.
Я нікуди не поїхав без дружини й сина, але нехай.
Вона думала інакше.
Цінувала гроші більше, ніж сім'ю.
Ось і все. Це трагічне завершення моєї історії.
Ну, я думаю, історії всіх.
Ді Тулліо описує всіх
і уникає імен.
Я поїхав з дочкою та онуками до пляжного будиночка.
І я взяв два телефони.
Один з Уругваю, інший з Аргентини.
Задзвонив мій телефон з Аргентини,
і я почув мелодію.
«Алло?» — Док.
«Дружина Бето нас хоче зрадити.
Вона хоче, щоб ми всі дали їй по 300 000 доларів.
Інакше вона нас здасть».
«Доку, вона може йти під три чорти. Я їй нічого не дам.
Нехай Бето розбереться з нею. Не втягуйте мене».
Але мені було неприємно від цієї зради.
Заарештованого чоловіка ідентифікували як Альберто Торре,
який провів майже 20 з його 52 років у в'язниці за збройні пограбування
і викрадення задля викупу.
За адресою Портела 56, у домі сина одного з затриманих,
знайшли частину грабунку: 938 700 доларів,
також 30 084 євро й 80 315 песо.
Ми проводимо сім рейдів
у столиці та провінції Буенос-Айрес.
Конфіскували зброю різних калібрів, яку використовували при пограбуванні банку.
Це війна розвідки, і ми хотіли перемогти.
Той факт, що Ді Тулліо надала інформацію,
зумовив проведення деяких рейдів раніше, ніж інших,
але це не означає, що розслідування почалося з Ді Тулліо.
Перші докази
надійшли з номера телефону, який зловмисники дали ЗМІ.
Цей телефон вплинув на покриття.
А це покриття мало інші засоби прослуховування.
І з'явився телефон, який підтримував зв'язок
з родиною Вітетте Селланес в Уругваї,
з крамницею де ла Торре й телефоном Себастьяна Гарсії Болстера.
Якби Ді Тулліо не заговорила,
можливо, з'явився б хтось інший згодом.
Але я думав, що це буде через роки, а не через кілька місяців.
Після всього цього, справу чоловіка, заарештованого минулої суботи,
розслідуватиме прокурор округу, д-р Хорхе Аполо.
Йдеться про 52-річного Альберто де ла Торре.
Я відповідно запитав: «Що Ді Тулліо знає про мене?»
Пригадую, я бачив її лише раз, коли ми їхали готувати фургон.
Тож я був доволі спокійним.
Але через кілька тижнів
вони заарештували Себастьяна на Віллі Хесель.
Це Себастьян Болстер, обвинувачений
у співпраці зі злочинцями
для вдосконалення і побудови тунелю, який використовували для пограбування
у відділенні банку «Ріо» в Акассусо.
Я шукав червону крапку на своєму тілі,
бо уявляв, що вони вже тримають мене на мушці
й що вони прийдуть по мене.
Я просто чекав. Через моїх юристів
я отримав доступ до провадження
і нарешті зміг побачити, які юридичні заходи треба вжити.
З часом я вирішив схуднути.
Я важив 110 кілограмів у День Д.
Тому,
знаючи, що я можу потрапити на впізнання,
я увійшов у суворий режим тренувань і харчування, щоб втратити вагу.
Вантажівку з отвором знайшли цілком спаленою в Алехандро Корн,
за кілька кварталів від дому товстого Хуліана, заарештованого минулої суботи,
це чоловік, який був за кермом у день пограбування.
Після 30 днів арешту Себастьян Гарсія Болстер
провів ніч у будинку свого батька.
Ким ви працюєте?
Я лагоджу гідроцикли.
Я все життя ходив на річку, щоб кататися на гідроциклах. Це якесь божевілля.
Щодо його втечі на Віллу Хезель,
де його врешті й заарештували,
він сказав, що це звичайна сімейна поїздка.
Я подзвонив адвокатам в Аргентину
й сказав, що співпрацюватиму з владою.
Він сів у літак. Рейс 1213 Aerolíneas Argentinas
вилетів о 8:00 з Монтевідео.
Але зустріч відбулася в аеропорту Буенос-Айрес.
Я був в Уругваї, коли вони пограбували банк!
Я був у Монтевідео, коли вони пограбували банк!
-Чому ви здалися, Маріо? -Чому, Маріо?
-Це відомий чоловік у сірому костюмі? -Саме так.
Це чоловік у сірому костюмі,
лідер банди та організатор цієї злочинної операції,
що пройшла в банку в Акассусо.
Минуло кілька днів, поки до мене не прибула моя справа.
Там було вісім томів. Кожен том складався з 200 сторінок.
Там було 1600 сторінок.
І повірте,
я ще ніколи не читав щось із такою пристрастю,
з якою я читав ту справу.
Я хотів знати, що сталося
після втілення такого бездоганного плану.
Що пішло не так?
І раптом я зрозумів, що на мене видали ордер на арешт.
Зі свого укриття я бачу зелене авто.
І я бачу двох людей, які йдуть до мене.
Раптом він наводить на мене автомат і каже: «Національна жандармерія».
«Що ви тут робите?» — мене питають. «Духовний відпочинок».
Але в глибині душі я знав, що це кінець. Чому?
Тому що у мене там було вісім томів моєї справи.
«Можна перевірити намет?»
Гаразд.
До обшуку я кажу:
«Не марнуйте час. Я — Фернандо Араухо».
Араухо, ви були самі, коли вас знайшла Національна жандармерія?
Мистецтво.
-Що? Ви займалися мистецтвом? -Мистецтво.
Яке саме мистецтво?
Розкажіть нам.
Ось і він. Гаразд.
Добре, без жодних коментарів Араухо сів в автівку,
під суворою охороною Національної жандармерії,
яка відвезе його до 21-го відділку поліції Яхалу,
де його неодмінно допитає суддя Карлос Матео.
За ніч я з'являюся в слідчому управлінні Сан-Ісідро.
Але я був спокійним.
Ноги разом.
Я був неймовірно спокійним. Не запитуйте, чому саме,
але те, що сталося далі — це був свого роду баланс природи.
Павук.
Я мав найгіршу прокуратуру.
Угору.
Але я також мав хорошого суддю.
А він каже: «Фернандо, я вас відпущу.
Не буде електронного браслета.
Це домашній арешт, але можете щодня займатися в залі,
давати уроки бойових мистецтв».
Початок лопатки. Очевидно, лопатка ключова,
але він звільняється і розуміє, що я з ним зроблю.
А через 20 днів я вже раптом був удома, вільний.
І це тривало
чотири роки.
Через чотири роки всі причетні
постануть перед судом за те,
що називають «пограбування століття».
2010, суд.
Бето, Залло, я, Себа.
Маріто був в іншому суді, який згодом скоротили.
Чотирьох звинуватили в пограбуванні з обтяженням та збройнім пограбуванні
через застосування вогнепальної зброї.
Ми вважаємо, що ступінь не може бути підтвердженим,
бо зброя, яку конфісковували за різних обшуків,
не збігається з тією, що була використана,
бо та була іграшкова.
Треба бути дуже наївним, щоб повірити, що таке пограбування
могли організувати з двома іграшковими пістолетами,
і що це пограбування малої агресії.
Зброя, з якою взяли банк, була копією.
Її сконструювали так,
щоб ніхто не зрозумів, що це іграшкова зброя.
Скажімо, законно, якщо зброя стріляє,
вирок суворіший, ніж якщо зброя не стріляє.
Оскільки це було добре відомо,
ми намагалися чітко дати зрозуміти,
до якої юридичної категорії це підпадатиме.
Зброя була справжня.
Зброя була справжньою. Я можу гарантувати.
Ніхто не заходить у відділення банку
без зброї, знаючи, що є охорона, озброєна охорона, сигналізації.
У людини в халаті був «Браунінг 2000».
Гадаю, він
не може змусити
себе зізнатися, що його обдурили з іграшковим пістолетом.
Ось що…
Його принизили, і йому це не сподобалося.
Сан-Ісідро, 21 травня 2010 року.
Сьогодні суд, знаючи про попередній вирок,
одноголосно засуджує Рубена Альберто де ла Торре
до 15 років ув'язнення,
Хосе Хуліана Заллоечеваррія до десяти років ув'язнення,
Себастьяна Гарсія Болстер до дев'яти років ув'язнення,
Фернандо Араухо до 14 років ув'язнення.
На першому суді їх засудили
за озброєне пограбування, за застосування зброї, яка могла стріляти, як довели.
Але зрештою система правосуддя встановила, і їх відповідно засудили,
що це був муляж,
а це означає, що зброя не могла стріляти й не могла слугувати своїй меті.
Єдина перевага Вітте Селланеса в тому,
що він пропустив суд разом зі своїми партнерами.
Ми домовилися про скорочений суд.
Вироки, які він мав раніше, поєднали
і він отримав один вирок,
який також враховував усі скоєні ним злочини в той час.
Мене засудили до 14 років,
але зрештою я провів у в'язниці півтора року.
Загалом я провів 25 місяців у в'язниці чи в відділку поліції,
а потім провів два роки під домашнім арештом.
Мені дали 20 років, як просив прокурор.
Суд дав мені 15,
а апеляція зменшила до 12 з половиною. Але я відсидів вісім з половиною.
Я отримав ще три роки через бюрократичну проблему
чи кровну помсту.
Але насправді я не з тих, хто лається.
Мені взагалі насрати.
Ну, моє життя різко змінилося.
Ба більше, після мого першого звільнення
у мене була депресія, бо я перестав бути Себастьяном,
механіком мотоциклів,
а став Себастьяном, грабіжником банку.
Я перетворився з нормальної людини
на суперзлочинця, чи то на супергероя.
Я не знаю, бо люди мене зупиняли, вітали, а я не брав на себе відповідальність.
Я казав: «Ні, ви не тямите, про що говорите».
Зараз
гроші не компенсують втрачений мною час.
За рік я роблю купу всього, а за рік у в'язниці я не роблю нічого.
Тож коли ти усвідомлюєш, що втратив час,
бідкаючись, бажаючи помсти й поверненням по більше,
то роки накопичуються. Ти втрачаєш ціле життя.
Думаю, воно того не варте.
Вітаю. Доброго ранку, Бето. Вибач, що турбую.
Ти знаєш адвоката?
Так. Я тут, у студії.
Пограбування було пригодою. Це мрія.
Це ніби виграти титул чемпіона світу, і все.
Чоловік у сірому костюмі був хітом.
Я почав говорити про діамантові каблучки, купу золотих ланцюжків.
Я не палю, але мав гігантські кубинські сигари.
Провокаційний твіт…
П'ятнадцять тисяч підписників у твіттері, потім 20, а тепер 25.
Дві фейсбук-сторінки.
Персонаж зарозумілий, бунтарський, провокаційний.
І персонаж розвивався.
Погляньмо. Подай мочалку. Дивіться. Зробімо все правильно.
Кажете, що персонаж.
Персонаж знімає ланцюги, золото, діаманти.
Я знімаю татів хрестик,
який я дуже люблю.
Персонаж знімає макіяж.
Готово. Ось і все.
Маріто носить джинси, бо легко пошкодити одяг
азотною кислотою в ювелірному.
Він носить поношені джинси. Яка різниця?
Я обпалюю руки. Я ріжу пальці.
Я мащуся, поліруючи, але я щасливий.
Є люди, які чомусь обожнюють це
й уважають це, не знаю, чимось неймовірним.
Але погодьмося, це не благодійність.
Це пограбування, вочевидь.
Це не благодійність,
але всі учасники історії перемогли.
Прокурорів округу підвищили. Офіцери поліції стали комісарами.
Суддів нагородили.
Жертви отримали більше, ніж мали.
Гра закінчилася перемогою всіх.
Ви думали, це моя студія?
Ми чарівники, і іноді, лише іноді,
ми розчиняємося в повітрі.
Ви ж не запитуватимете, де гроші?
Не віриться, що ви такі інфантильні.
Сказати, скільки насправді вкрали з банку «Ріо»,
дійсно складно.
Скільки ми заробили грошей?
Іноді задумуюся про це, і клянуся, не пам'ятаю.
Знали, що марихуана викликає проблеми з пам'яттю?
Не пам'ятаю точної суми.
Скільки грошей ви вкрали з банку «Ріо» у 2006-му?
Ой, узяв і розповів.
Я розумію захоплення людей, журналістику. Де вони?
Так, на рахунках на Кайманових островах.
Запишіть, номер рахунку: 24…
Ні, це неймовірно.
Гадаю, люди…
Що відбувається в їхній підсвідомості? Знаєте, чому хочуть знати, скільки?
Бо скажуть: «Я б зробив те саме».
Тож кажуть: «За скільки я це зроблю?
За скільки я сяду?»
Але де вони?
Це чудово!
Це чудово.
У ПАМ'ЯТЬ ПРО МОЮ БАБУСЮ…
Переклад субтитрів: Анастасія Барич