Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Svalbard,
en avsidesliggende øygruppe dypt inne i polarsirkelen.
Et paradis for isbjørner,
og stedet for en av de mest ambisiøse isbjørnfilmene som er laget.
Disneynature har samlet
noen av verdens beste filmfotografer og guider
for å filme livet til dette gåtefulle og ikoniske dyret.
Den er filmet over tre år,
og teamet skal tilbakelegge tusenvis av kilometer på leting etter bjørner,
håndtere temperaturer under minus 40 grader celsius...
Folk som ikke har jobbet i et slikt miljø,
kan ikke forestille seg hvor vanskelig det er.
...og tøyes til ytterpunktet av utholdenheten deres.
Men utfordringene ved å jobbe her blir større for hvert år.
Dette er det stedet på planeten som varmes opp fortest.
Mens landskapet på Svalbard smelter, hvordan skal bjørnene og crewet
tilpasse seg en verden som mister isen?
Svalbards øyer er en uberørt villmark.
Og en livlig paringsplass for dyrelivet i Arktis.
Da jeg var tenåring, drømte jeg om Svalbard.
For meg er det verdens mest poetiske sted.
Det er så annerledes fra alt annet du kan oppleve.
Du har digre isbreer...
ROLF STEINMANN Filmfotograf
...store områder med snø og is.
Det er som en eventyrverden.
Du føler at dette er isbjørnens rike.
Lengst nord på planeten vår
ligger Svalbard i Nordishavet, midt mellom Norge og Nordpolen.
Havet rundt Svalbard fryser til hver vinter
og danner store plater av sjøis.
Det er en perfekt jaktplattform for de 300 isbjørnene som lever her.
Man får mange utfordringer når man filmer bjørner.
Du må finne bjørnene...
OSKAR STRØM Ansvarlig for feltlogistikk
...på et stort område, og du må gjøre det trygt.
Vi leter etter sjøis som er tykk nok til å jobbe trygt på.
Vi er fullstendig avhengige av god sjøis
for å finne og filme bjørnene.
I verdens nordligste by
har teamet brukt to år på å designe den perfekte arktiske filmleiren.
Ja. Bra.
Dette er litt spesielt,
for ingen har prøvd noe sånt før.
Vi prøver å være ute hele sesongen.
Vi skal være ute i minst tre-fire måneder.
Da må vi bygge en diger leir
som vi har planlagt det siste året.
Man trenger alt der ute.
Vi trenger alt utstyr, boplasser til ti personer.
Vi trenger dusjer, toaletter, alt.
Slik at vi ikke må dra tilbake til byen når vi er der ute.
Vi trenger ikke flere forsyninger, folk, mer mat, drivstoff, vann eller noe.
Det betyr også mindre påvirkning på miljøet.
Forhåpentligvis kan vi bli der ute
og være der hele sesongen.
Leiren er perfekt designet,
men å få den inn i bjørnens habitat er en stor logistikkutfordring.
Vi trenger tunge sleder for å komme dit.
JASON ROBERTS Sjef for logistikk
De dras av enten en bulldoser eller en PistenBully.
Oppå der kan man sitte godt isolert.
Jeg kaller dem miljøvennlige brakker,
for når vi bruker telt, bruker vi så mye drivstoff
bare for å holde varmen, for det er så dårlig isolert.
Disse gjør at vi kan holde varmen og være relativt bekvemme og trygge.
Og trygge for isbjørner.
Fortsett.
FEBRUAR
Etter årevis med planlegging kommer avreisen endelig.
På hele Svalbard
finnes det bare 40 kilometer med vei, så det er snart slutt på asfalten.
Ute i villmarken må istoget dekke over 100 kilometer
i et utrolig utfordrende terreng.
Det virker som vi nærmer oss den mer kinkige delen av ruten,
der det begynner å bli litt våtere.
Vi har fortsatt mye vann som kommer fra isbreen,
så dette blir et av områdene
som er litt vanskeligere enn andre deler.
Vi får se.
Det tar ikke lang tid før det verste skjer.
Dette er ikke et lite problem. Det er faktisk et stort problem.
Femti tonn utstyr står fast i vannet, opp til en halvmeter dypt.
Jeg må innrømme at det trolig har vært den verste kvelden i livet mitt.
Jeg tror aldri jeg har hatt en så dårlig kveld før.
Det er minus 25 grader celsius.
Jo lenger sledene er i slapset,
jo større sjanse er det for at de fryser fast i isen.
Det kan ta ukevis å få den ut.
La det fryse, ta en motorsag, begynne å sage ut blokker.
Ingenting er enkelt her i livet.
Absolutt ikke å lage en isbjørnfilm.
Frosten kommer, og klokken tikker.
To og en halv centimeter is siden vi satte oss fast.
Med tauekjøretøyet på tørr bakke
festes et ekstra langt tau bak på sleden.
Det er nå eller aldri.
Der kommer den.
Det var et mirakel. Jeg forventet ikke det.
Den siste sleden er dradd opp av isen.
Istoget er på rett spor igjen og fortsetter gjennom nok en polnatt.
Og etter ti lange dager
kommer de endelig frem.
Endelig fremme.
For en dag.
Dette er crewets hjem de neste tre månedene.
Og Oskar har sjekket at de har det mest nødvendige.
Dette ser bra ut.
Det er mange kjeks.
Mange kjeks.
Hyttene beskytter mannskapet mot sulte bjørner som vandrer på isen,
og de gir teamet alt de trenger.
Dette er det lille slottet mitt.
Så...
For enkelte er det kanskje ikke så mye plass,
men for meg er det massevis.
Det er en bekvem seng.
For meg er boksamlingen min viktig,
og så ting du trenger for å overleve.
Den er varm, og det er det viktigste
etter de kalde dagene i felten. Alt annet er luksus.
Jeg er kjempefornøyd med det jeg har her.
Dette er badet vårt.
Alle kan ta en kort dusj én gang i uka.
Dette er det magiske toalettet vårt. Det brenner faktisk alt.
Så vi etterlater oss bare aske.
Jeg vil si det er ganske miljøvennlig.
Alt du trenger for å være ren og lykkelig.
Hyttene er den perfekte basen.
Men isbjørner vandrer hundrevis av kilometer,
så crewet må gjøre det samme.
Klare?
Guiden Oskar har jobbet i disse omgivelsene i 15 år,
og erfaringen er viktig for å beskytte crewet
når de går ut i et av de mest avsidesliggende landskapene i verden.
Nå skal vi kjøre rundt 600-700 meter,
opp til det vi kaller et mesa,
og ser om vi finner isbjørnen.
De drar til høyere terreng for å få bedre oversikt.
Men mens de klatrer, blir snøen dypere og dypere.
Helt til de blir stående fast.
Én, to, tre.
Men Oskar er overbevist om at de kan komme gjennom.
Guide nr. to satte seg fast,
så jeg tror ikke vi kommer gjennom snøen.
Vi må finne en annen rute.
-Hvordan føles det å mislykkes? -Jeg har ikke mislykkes enda.
Jeg skal prøve igjen.
Seier!
Når veien er ryddet og Oskars stolthet er intakt...
Ja da!
...er teamet på rett spor igjen.
Men siden det ikke er bjørner i sikte,
tar Oskar kontakt med speiderne ute på sjøisen.
Jonathan. Jonathan, Oskar.
Hvor er dere?
Vi er på utsiktsplassen på Deeperstein, og vi har funnet en isbjørn.
Greit. Er det én enkelt isbjørn?
Ja, det er én isbjørn, etter det vi ser iallfall.
Mottatt. Kom igjen.
Å se etter isbjørner er ulikt alt annet,
for mesteparten av tiden har du
et digert islandskap foran deg.
Og det du ser etter,
er bitte små gulaktige prikker i landskapet.
Isbjørner er litt gulaktige,
og det gjør det mulig å se dem i dette landskapet.
Jeg ser ingen bjørn.
Ingenting er som å møte en isbjørn.
Du føler det. Det er magisk.
Jeg føler at jeg har en dyp forbindelse med isbjørner.
Og jeg er pretensiøs nok til å si at isbjørnen er åndedyret mitt.
De er unike.
De er ute i denne villmarken, ute på isen,
og de kan overleve der.
Når man ser isbjørner på sjøisen,
vet du at det er de rette omgivelsene.
De er så perfekt tilpasset...
RAGNHEID SKOGSETH Oseanograf, Svalbard universitet
...for sjøis, for å leve på sjøis, for å jakte på sjøis.
Og det er fantastisk å se dem.
For å fortelle hele historien har teamet satt seg som mål
å filme den hellige gral i isbjørnfilmer.
Det vanskeligste når det gjelder å lage isbjørnfilmer,
er å filme mødre med ÅU-er.
ÅU står for "årets unger".
Det betyr at de ble født den vinteren i et lite hi.
Disse små bjørnene er utrolig sårbare.
Det er nesten umulig å nærme seg en mor med årets unger.
MARS
Nå er det vår.
Mødre og årets unger kommer ut fra hiene sine i fjellene
for første gang.
Og teamet får sjansen til å filme dem.
Men de må finne et hi først.
Når vi ser opp på fjellet,
ser vi etter enten et bitte lite hull,
eller, når hiet er åpent,
mange spor rundt det lille hullet.
Når moren presser ut åpningen,
må ungene lære å bevege seg og balansere
utenfor hulen før hun kan ta dem med ned på sjøisen.
Det handler om å være på riktig sted til riktig tid.
Å finne et hi er som å lete etter en nål i en høystakk.
Så teamet ber om litt hjelp.
Om bord i helikopteret er det et nymotens kamerasystem.
ERIKA TIRÉN Filmfotograf
Hold denne høyden en stund, og så kan vi
gradvis stige over fjellet mens vi nærmer oss.
-Fint, Erika. -Ja.
Vi flyr langs kysten og leter etter isbjørnhi.
Crewet på bakken har leir her borte.
-Der er det, Erika. -Jepp.
Det ser behagelig ut.
Fra luften kan de lete gjennom et stort område med ugjestmild villmark.
Jeg ser på kammene etter hiaktivitet.
Teknikken lønner seg raskt.
Bjørnespor kommer ut fra et hi.
Når hunnbjørnen stikker ut hodet og bryter overflaten,
er det bare et svart hull. Det er veldig vanskelig å se.
Men når hun begynner å gå ut med ungene,
blir det som et spindelvev i snøen.
Sporene som fører bort fra hiet, tyder på at moren og ungene hennes
allerede har dratt.
Den viktigste tiden på året for isbjørner
er våren eller tidlig sommer,
for det er da de legger seg opp fettlager.
En hunn kan være i hiet...
JON AARS Isbjørnforsker
...i mer enn et halvt år uten å spise,
samtidig som de små ungene dier.
Det er viktig for henne når de forlater hiet i mars, april,
at de finner noe å spise fort,
for hun må kunne lage melk til ungene om de skal overleve.
Alle hiene de finner, er tomme allerede.
Men teamet oppdager snart en familie i bevegelse.
Når en mor kommer ut av hiet med ungene sine,
er hun kjempesulten.
Det første hun gjør, er å gå rett ned til sjøisen
og prøve å finne mat.
Om vi går glipp av muligheten til å filme dem i fjellene
der de har hi, må vi bytte taktikk.
Vi må komme oss raskt ned til sjøisen og se om vi finner noen familier
som har kommet ned til isen allerede.
Moren og ungene blir raskt borte i det store landskapet.
Men det skremmer ikke Rolf.
Jeg er en poltype.
Jeg elsker kulde. Jeg elsker estetikken med snø og is.
Men sjøisen som arbeidsmiljø
er et sted der du ikke kan gjøre feil,
for alle feil kan være dødelige der.
Det er også derfor ikke alle kan gjøre denne jobben.
Du må være typen som takler det.
Samtidig er Oskar ivrig etter å få mest mulig ut av det nye utstyret.
Greit. Er vi klare?
Dette spesialbyggede kjøretøyet er kjent som side-om-side.
Det har et spesielt kamerasystem som gjør at Erika kan filme ting i bevegelse
uten hakking.
Og tilbakelegge store avstander mens hun filmer samtidig.
Det er mange seler her.
Et godt tegn for å finne bjørner.
Seler er den beste maten for isbjørner,
spesielt det fete ytre laget på selene.
De neste månedene, sent på våren, tidlig på sommeren,
har isbjørnene god tilgang på seler,
og de bygger opp fettlager.
Evnen deres til å bruke spekk
til å lage eget kroppsfett er utrolig, så det er den beste maten de får.
De må spise en sel i uken.
Alle selene kommer opp gjennom sjøisen for å puste,
og det er derfor de har pustehull i isen.
En av teknikkene til bjørnen
er å bare gå og finne pustehullene.
De står ved det pustehullet,
helt stille, uten en lyd, og bare venter.
Og en bjørn kan stå der i 15 timer i strekk,
uten å bevege en eneste kroppsdel.
For selen vil ikke komme ut
om den hører bevegelser oppå isen.
Det er mer effektivt å bare stå stille og vente på at selen skal komme til deg,
uten å bruke noe energi.
De kan ligge ved et hull og sove
og håpe at selen kommer opp der
og at de våkner raskt nok til å...
Til å fange den.
Men sjøisen er et veldig foranderlig miljø å jobbe i.
Det er en plattform der vi er,
og der vi jobber med bjørnene hver dag.
Men det betyr ikke nødvendigvis at isen er den samme hver dag.
Det flotte kjøretøyet vårt, side-om-siden, er
dypt i snøen og vannet, og vi får det ikke ut.
Vi står fast i noe som jeg tror kalles overvann.
Det er tykk is under dette, og her er det masse vann.
Og så en god del snø oppå det igjen.
Jeg vil gjerne se hvordan vi skal komme vekk herfra.
Klokka er 01.00 før hjelpen endelig kommer.
De raske forandringene i miljøet her
har alltid gjort det til et vanskelig sted å jobbe.
Men endringene blir mer drastiske enn noen gang før.
Svalbards gjennomsnittstemperatur er nå fire grader celsius varmere
enn for 50 år siden.
Her på Svalbard har vi sett at
vindmønsteret, eller værsystemene, har endret seg litt.
Dette har en stor innvirkning på hva slags luftmasser
som føres til Svalbard.
Dette endrer temperaturen her veldig dramatisk
på veldig kort tid.
Den kan endre seg med 30 grader på bare noen dager.
Jeg føler meg faktisk litt dum i dag, for
jeg ba kontoret sende masse varme klær,
og det er kjempevarmt.
Og det er den varmeste dagen vi har hatt siden vi kom hit.
Det gikk fra å være minus 35 grader i forrige uke,
og jeg vet ikke hva det er her nå, men det er trolig
like under null.
Lyset er helt flatt. Du kan knapt se hvor du er på vei.
Og når snøen kommer,
blir den dårlige sikten et problem for Rolf.
Jeg vet ikke hva vi kan filme.
Vi har konstant snømyrkre.
Vi har ikke tilgang til bjørner.
Miljøet er veldig foranderlig.
Det endrer seg hele tiden, og ikke til det bedre.
Vi trenger kaldere temperaturer.
Med kaldere temperaturer får vi blåere, klarere himmel
og bedre, mer stabilt vær.
Å jobbe med isbjørner er en berg-og-dal-bane av følelser,
for det er så vanskelig.
Men jeg tror det hjelper deg å takle det
at når du jobber med isbjørner,
vet du alltid at magien kan komme.
Vi har fått melding om et par bjørner ikke langt unna oss.
Og vi har faktisk funnet dem nå.
Problemet er egentlig at de sover så mye.
Sannheten er at isbjørner ikke alltid er så morsomme.
Filmskaping kan være kjedelig.
Hun endret stilling.
Fikk du med det? Da hun flyttet hodet
fra den stillingen til den stillingen?
Rolf kjeder seg aldri.
Dette er ham når han er mest spent.
Endelig lønner tålmodigheten deres seg.
Luft-filmskaper Florian Ledoux
sender dronen opp for en unik ekstra vinkel.
Lyset er fantastisk.
Vi har nå midnattssola, og det er rødt hele natta.
Det er ganske imponerende.
Det er det jeg elsker ved Arktis.
Fra nå og til slutten av sommeren går sola aldri ned.
Og med lys 24 timer i døgnet kan crewet filme døgnet rundt.
Alle isbjørner er individer.
Du vet aldri hva som kommer til å skje.
Men om du har to bjørner, blir det veldig spennende.
Se.
Disse to elsker hverandre.
De har funnet det perfekte bassenget, og de løper bare rundt og sklir.
De har det kjempegøy.
De leker bare. De slår bare gjennom isen.
Dette ser fantastisk ut.
Én bjørn svømmer faktisk under isen,
og den andre løper oppå isen
og prøver å slå gjennom der han er under isen.
Det er bare latterlig.
Det å kunne være her og kunne se dette... Vi er verdens heldigste.
Jeg tror ikke jeg har sett to bjørner som er så lykkelige sammen.
Her.
De prøver å stå på bakbeina og bryte,
men bakbeina havner under dem, og de bare faller.
I det vakre øyeblikket
hadde det vært lett å glemme at de er farlige rovdyr.
Når du filmer isbjørner, må du være forsiktig.
Selv om du som kameramann vil være så nær som mulig,
skjønner du av og til at denne bjørnen ser på oss som byttedyr.
Rolf, kom tilbake.
En bjørn er alltid raskere enn oss.
Den eneste måten å jobbe trygt på med bjørnene
er å ha en måte å rømme raskt på
om de bestemmer seg for å komme for nær.
Heldigvis trenger de ikke en rask rømningsvei.
Disse bjørnene er mer interessert i hverandre enn filmcrewet.
De neste to ukene følger Rolf og Oskar med på hunnbjørnen.
Snart har hun knyttet bånd med en eldre, større hann.
Jeg må innrømme at jeg synes at isbjørner er romantiske.
De tar seg tid, går sakte frem
og later til å bli kjent med hverandre, skritt for skritt.
Jeg synes det er vakkert å se.
Det vi har observert, er
at det skapes en ny generasjon isbjørner,
og det er gode nyheter, synes jeg.
Det er en utrolig scene å ha fått i boks.
Og nå er det på tide at teamet øker innsatsen
for å finne moren og de små ungene på sjøisen.
Det har faktisk gått veldig bra.
Vi er én kilometer unna sjøisen.
Det er en isbjørn foran isbreen.
Nydelig forhold.
Men dessverre har kjøretøyet vårt motorstopp.
Uten deler er dette vidunderet av moderne ingeniørkunst ubrukelig.
Heldigvis har Oskar enda mer utstyr klart.
Et militærkjøretøy fra 80-tallet, kjent som Bandvagn, eller BV.
Bare problemer hver dag.
Ikke annet enn problemer.
Med side-om-siden tauet tilbake til leiren kommer Bandvagn tilbake,
forfremmet til nytt filmingskjøretøy.
Greit. Sannhetens øyeblikk.
La oss se om denne fungerer.
Og det gjør den.
Kameraene er i sving igjen.
Men BV veier over fem tonn når den er fullastet.
Vi tar en sjanse.
Vi kjører denne greia ut på isen.
-Det er et tungt kjøretøy. -Det er alltid risiko involvert.
-Bare ta det rolig. Vi slapper av. -Jeg hopper rett av.
Husk at du har denne stressgreia.
Side-om-side på isen, Bandvagn på isen.
-Du kan alltids bruke stressballen. -Takk.
Denne maskinen har ikke mye plass til beina.
Det er som et billigflyselskap.
Kaffen er ikke god, lite plass til beina
og du er usikker på om du kommer trygt frem.
De varme temperaturene begynner å smelte isen,
så teamet må følge nøye med på tykkelsen.
Isen her er litt tynnere en tidligere.
Isen er nå mellom 50 og 70 centimeter tykk.
Den ser fortsatt ganske trygg ut.
Men crewet er fortsatt nervøse.
Det er en interessant følelse, for om vi går ut i overvannet,
går den ned i fronten.
-Liker du det, Erika? -Nei, jeg liker det absolutt ikke.
Sjansespillet deres lønner seg når de ser en familie.
Vi stopper her litt, Erika, så de kan bli vant til oss.
Vi har en bjørnefamilie her. Vi har en mor og to unger.
Størrelsen deres viser at dette er fjorårets unger,
rundt 16 måneder gamle.
De har bestemt seg for å komme bort og se på oss.
Siden de er eldre, er de mer selvsikre enn unger som ble født i år, ville vært.
Ungene er fortsatt avhengige av moren sin,
siden det er så mye å lære om å overleve her.
Jeg er bekymret for at de skal dra i feil retning.
Vi kan ikke dra hvor vi vil med denne maskinen.
Vi må være på solid is,
og vi må ha gode is- og snøforhold.
Slutt med det der. Du gir meg panikk.
Du ba meg ikke være nervøs fordi det gjør deg nervøs,
så nå gjør jeg mitt beste for å ikke være nervøs,
-så slutt å være... -Nervøs.
...nervøs.
Det blir våtere og våtere,
så jeg synes ikke vi skal dra lengre ut.
Og jeg tror vi like godt kan gi oss for i dag.
Vi tilbringer mye tid her ute.
Over tid ser du hvordan isen forandrer seg.
Og mens du sitter her, ser du at store biter bare blir borte,
og de forsvinner ut på det åpne havet.
Og vi ser at arbeidsområdet vårt har krympet
med nesten 60-70 % allerede.
Vi er mye mer begrenset, og vi har mye mindre områder
der vi kan jobbe med bjørnene.
Endringen vi har sett i syklusen til sjøis-dekket på Svalbard,
er at det kommer senere om vinteren
og forsvinner tidligere om våren.
Sommeren har på en måte blitt forlenget
uten sjøis, og sjøis-sesongen er kortere.
Du jobber med en art som allerede er vanskelig.
Og nå blir det vanskeligere for hvert år,
bare fordi verden der oppe i polområdene endrer seg så fort.
Jeg lastet nettopp ned den siste værmeldingen,
og det ser ut som om vi får vindstyrker på 20 meter i sekundet.
Det blir veldig ille.
Crewet våkner til kuling og nesten null sikt.
Det er utrolig frustrerende, for alt vi vil gjøre,
er å være nede på isen og jobbe og fortsette å lage film.
Men det er for mye vind og uværet er for sterkt til å jobbe.
Og for å finne mødre med unger, som er veldig viktig for historien vår,
må vi kunne lete i et stort område,
og vi må kunne speide i fjellene og på sjøisen.
Det er veldig dårlig timing med dette uværet nå.
Crewet jobber hardt for å holde dørene fri for snø
og stiene mellom hyttene åpne.
Det tar aldri slutt. Snø, snø, snø.
De må også hente snø til å smelte for å brukes i leiren.
Førti fulle sleder om dagen.
Snøen blir smeltet her i denne elektriske boksen,
og så går vannet gjennom et par vannfilter
ned til ferskvannstanken,
og så har vi vasker og oppvaskmaskiner
og dusjer og alt det der.
Å bo i en leir er fint og bekvemt,
men det er ikke mye å gjøre her.
Når man er der ute i månedsvis,
trenger man av og til en måte å lette på trykket.
Og jeg tror det finnes flere måter å gjøre det på.
-Duell. -Ned med hodet.
-Får jeg lov å bruke hendene? -Du kan ikke bruke hendene.
Ny verdensrekord!
Crewet er lei av å vente
og drar ut for å lete etter isbjørner.
Men det er fortsatt utrolig vanskelig å se noe.
Og like vanskelig å komme seg rundt.
Når crewet har kommet høyere opp, blir deres verste frykt virkelig.
Vi ser kysten, og det er en katastrofe.
Etter en uke med stormer har isen revet seg helt løs.
Ærlig talt vet vi ikke hvordan vi skal operere på isen lenger.
Varme temperaturer gjorde sjøisen tynn og svak,
så stormens vind og bølger ødela den helt.
Om vi sammenligner nåtiden med 50, 100 år siden, da det bodde fangstmenn her,
er isforholdene helt annerledes.
De hadde kanskje halvannen til to meter med is der ute
i den samme fjorden,
men isen ville ikke blitt påvirket av stormene slik den blir nå.
Jeg tror vi er vitne til
den digre endringen i miljøet.
Det er fortsatt bare april.
Men når sjøisen er borte, må crewet forlate vinterleiren
seks uker tidligere enn planlagt.
Ærlig talt vil jeg ikke dra. Jeg elsker dette stedet.
Men vi fant ikke årets unger, og vi må dra videre.
Vi må finne...
Prøve å finne årets unger et annet sted.
Det er på tide å dra.
Kom igjen.
Teamet drar vestover,
mot en mulig observasjon av årets unger.
Det er en ti timer lang reise gjennom Svalbards vanskelige terreng.
Men når de forlater sikkerheten i leiren,
må de først finne ly.
En gammel kullgruveby som en gang var eid av Sovjetunionen,
Pyramiden, hadde et innbyggertall på over 1000 mennesker.
Men på 90-tallet tok gruvedriften slutt, og alle dro.
Crewet finner en ny base,
men de er ikke imponert av de nye naboene,
krykkjene.
Vi har i det minste mange fugler her.
Ja, jeg elsker krykkjene.
Vekkes etter fem timer med søvn. Krykkje, krykkje, krykke.
Hold meg våken, hold meg våken.
-Nytt navn, hold meg våken. -Hold meg våken.
Vi fikk endelig melding
om at en bjørnefamilie ble sett i fjordsystemet øst herfra.
Vi har tid til å speide og kanskje finne familien,
men det er mye som tyder på
at det er verdt å dra dit.
Området er bare tilgjengelig med båt,
så teamet losser og setter seil.
MAI
-Der er det en bjørn. -Hva?
Der er det en bjørn.
Hvor er bjørnen?
Ja, jeg ser den.
Ser du ungene til høyre?
-Det er den. -Ja, to unger.
Endelig, de små ungene som ble født i år, som crewet har jobbet hardt for å finne.
-Ja, jeg ser den. -Der er de.
-Er det dem? -Ja.
-Ser du ungene? -Ja. Der.
De ser glade ut.
Bjørnens store, polstrede føtter gjør at de kan gå på den tynne, skjøre isen.
Men isen er ikke sterk nok til å bære mannskapet,
så det er Florian som må få klippene med dronen.
Begge ungene.
Ja, jeg fikk dem med.
Det er ganske spennende.
Hun står på et isflak. Det er kjempekult.
Jeg har speilbildet av kroppen i vannet.
De er flinkere til å svømme enn vi trodde.
På Polinstituttet har vi data som har vist oss
at de svømmer flere hundre kilometer uten hvile.
Men det krever mye mer energi å svømme langt
enn å gå.
Isbjørner svømmer bare med forpotene,
så bakbeina er alltid strukket rett bakover.
Og årets unger har så klart ikke energi
til å svømme like langt som en voksen bjørn, så de sitter på bakbeina
og klorer seg fast i pelsen
og holder seg i kjølvannet av moren.
Men jo lenger de er i vannet, jo kaldere blir de,
og de kan ikke være for lenge i vannet.
Men så klart, med mindre is,
blir avstandene mellom isflakene større,
og ungene må være i vannet i lengre tid.
Moren må være en god jeger.
Hun er velfødd, og ungene er veldig aktive.
Det er veldig imponerende.
De virker å være i god form, og det er fint å se.
Det er et flott første møte, men å få bakkeklippene de trenger,
blir ikke lett.
Spørsmålet er rett og slett hvordan vi skal komme til dem,
for isen er råtten her.
Det er nok en utfordring.
Teamet må finne tykkere is.
Rolf og Oskar er ivrige etter å speide og legger i vei på ski.
Men mens de er borte, kommer mor og unger tilbake til Pyramiden,
der dronecrewet finner dem.
Ungene er allerede fulle av selvtillit og nysgjerrighet,
viktige egenskaper for et dyr som må undersøke
alle mulige matkilder om de skal overleve.
Og det er maten de er her for,
en gammel selskrott.
Det er bare rester igjen.
Men mamma kunne lukte den opp til 30 kilometer unna.
Det er utrolig flaks å få slike unike og intime bilder.
Men det er fortsatt en brutal oppdagelse for Rolf og Oskar
at de har gått glipp av ungene.
Og det blir en utfordring å finne dem igjen.
Bjørnene våre bestemte seg for å trekke seg vekk fra denne fjorden.
Nå er de i et område der vi ikke kan følge dem på snøskuter
og ski lenger,
og vi vet ikke hvor de skal.
Dette kan faktisk være...
Slutten på vårfilmingen med skuter.
JUNI
Nå kommer man bare til brukbare isflekker via større båter,
betydelig forsterket for å tåle isen.
Mannskapet er et mye større team.
Og kompetent ført av en ekspert.
Man må finne bjørnene først for å filme dem,
og her oppe på utsiktsplattformen
er det beste stedet å finne dem, for du har 360 graders utsikt.
Siden vi er midt ute på havet
og vi finner bjørnene på drivis langt fra alt,
er det ganske utrolig.
Jeg vet ikke hvordan de kan overleve her ute, men de gjør det.
Det er kanskje det beste stedet å få øye på bjørner,
men det er en veldig god grunn til at ingen andre er der oppe.
Det er ikke morsomt for de som blir sjøsyke.
Jeg er så kvalm.
Jeg var faktisk ikke kvalm før jeg gikk opp på utsiktsplattformen.
Og nå er jeg veldig kvalm igjen.
Dette er brutalt.
Nå som sommeren er her, kan teamet legge nok et problem til listen.
Tåken har tatt en typisk Svalbard.
JEFF WILSON Regissør
Den har kommet ned. Vi har omtrent 50 meter med sikt.
Det positive er at de siste 24 timene
har vi sett fire bjørner.
Etter to dager ser det bra ut,
bortsett fra tåken.
Den kommer og går.
BJØRNE KVERNMO Kaptein
-Når blir den borte? -Jeg vet ikke. Når du legger deg.
Kald luft over varmt vann er den perfekte oppskriften for tåke.
Og selv om tåken alltid har vært et problem her,
gjør økende temperaturer det verre.
For to dager siden målte vi
den høyeste temperaturen som er målt på Svalbard...
TOM FORMAN Ansvarlig for feltlogistikk
...21,7 grader i Longyearbyen.
Flere og flere filmedager går tapt til tåke om sommeren,
sammenlignet med for ti år siden,
for det blir mye varmere,
og det gir oss veldig tåkete dager.
Mer tåkete forhold de siste årene enn vi har vært vant til.
Den reduserte sikten gjør det vanskeligere å se bjørner,
og det blir farligere å reise.
-Cor, se på isfjellet. -Kult.
Det er ikke den typen ting
man ønsker å kjøre mot i ni knop, er det vel?
Det eneste medlemmet på teamet som er helt uunnværlig, er kapteinen,
for å seile rundt i sjøis i tykk tåke
er en ferdighet ingen av oss har.
Du må ha sett alt før for å komme trygt gjennom det.
Du kan støte på denne fine, tynne førsteårsisen,
som er lett å kjøre gjennom med et slikt skip,
men om du treffer på tykkere is som er flere år gammel,
hadde det stoppet skipet, og det hadde ikke vært bra.
Crewet drar nordover på leting etter kaldere vann.
Etter tre lange uker
legger de endelig tåken bak seg.
Oskar vet hvor han skal dra for å finne solid is på denne tiden av året,
men han har et sjokk i vente.
Denne fjorden er en av de nordligste fjordene på det østlige kontinentet
på Spitsbergen.
Jeg trodde isen skulle være bra mye lenger enn til nå.
Det er begynnelsen av juni,
og vi ser at isen er fullstendig råtten.
Jeg har kommet opp hit i over 20 år,
fordi det normalt er trygg is, gode forhold,
og det er skummelt å se at den er råtten tidlig i juni.
Svalbard har mistet sjøis
mer en dobbelt så fort som noe annet sted i Arktis.
Nå har vi flere måneder mindre sjøis enn for 30-40 år siden.
For 40 år siden hadde vi sjøis på Svalbard mesteparten av året.
I dag er vi nede i under seks måneder i året.
Det er ganske vanskelig å forstå omfanget av det.
Crewet fortsetter nordover etter den sviktende isen.
Jakten etter solid is har tvunget dem 300 kilometer
lengre nord enn de hadde måttet dra for 40 år siden.
Det tok rundt 30 timer å komme hit,
men vi har klart å nå denne lille delen fast is
i en av nordfjordene, slik vi håpet.
Vi vet at isen er bedre lengre oppe i fjorden,
men vi må også finne en familie. Vi må finne
en familie med to unger her. Ellers er det ikke noe poeng i å være her.
På tide å finne frem snøskuterne
mens Oskar sjekker tykkelsen på isen.
Vi bryter kanskje gjennom det første laget med vann,
-men det går helt fint. -Ja.
Det er mye å tenke på når vi er ute på sommerisen.
For det første er ikke isen jevn.
Noen ganger er den 60 centimeter, noen ganger er den 20 centimeter,
og i noen områder bare ti centimeter.
Og det er plussgrader i lufta.
Med disse sterke vindene er det som å bruke hårføner på isen.
Endringene i sommerisen skjer så fort.
Om noe skjer med oss når vi er her ute,
kan de ikke gjøre noe fra skipet.
Skipet kan ikke bryte opp isen her og komme oss til unnsetning.
Vi må kunne komme tilbake til skipet for egen maskin.
Til tross for risikoen vet teamet
at dette er et av de siste områdene med sjøis der de kan bruke snøskuter.
Vi ser alltid etter bjørnefamilier foran isbreene.
Men isbreen skulle være her ifølge kartene,
og den er en én kilometer eller to unna.
Så det er bare...
Det er ganske åpenbart hvor fort isbreene trekker seg tilbake her.
Der borte, Rolf. Se.
Det er to gule ting.
-Ja. -Én er stor, én er liten.
Endelig, en familie med årets unger.
Vi fant familien.
Familien er oppe i morenen. Det er bitte små unger fra i vinter,
og vi er veldig begeistret
for å ha sjansen til å jobbe med dem.
Vanligvis er disse familiene veldig skvetne,
så vi må være tålmodige.
Det er vanskelig å filme en mor med årets unger.
Det er ingen steder å gjemme seg for en isbjørnmor på isen.
Hun kommer alltid til å se deg.
Men om du gjør det riktig,
om du er på rett sted til rett tid,
kan du oppleve noe ubeskrivelig.
Akkurat idet Rolf får klippene alle har jobbet så hardt for,
endrer alt seg.
Det kommer tåke. Den kommer fort.
Det er frustrerende, for vi vet at familien vår er der ute,
og nå kommer det tåke i stedet.
Og når tåken kommer, er det ikke bra,
for da ser vi ikke hullene i isen.
De har ikke annet valg enn å dra tilbake til båten
før tåken tykner og de ikke kan ferdes trygt.
Været går fra dårlig til verre.
Det har regnet tett,
og det har forandret tilstanden på isen fullstendig.
Vi kjører rundt på 30 centimeter vann på isen.
Jeg har aldri sett endringer skje så fort.
Alt vannet får isen til å råtne,
og vi avgjorde at det ikke er trygt å være ute på isen lenger.
Dette er ikke normalt regn for Arktis. Det er litt skummelt.
Snøskuterne er ubrukelige,
og sjøisen bryter opp fullstendig.
JULI
På tide å endre planen igjen.
Vi har tre bjørner, viser det seg.
Forhåpentligvis blir det en bra, tåkefri dag i dag.
Greit.
De sender ut en liten tenderbåt,
perfekt for å navigere den ødelagte isen.
Det er spennende.
Du får et annet perspektiv av dette, å være lavere ned mot havet
og nærmere bjørnene.
Av sted med oss.
Det stabiliserte kamerasystemet er montert på tenderbåten.
JAMIE MCPHERSON Filmfotograf
Med så mange seler her
får crewet håp om at denne bjørnen er på jakt.
Men selv om bjørnen kan forflytte seg raskt og enkelt gjennom den sprukne isen,
kan ikke teamet det, så de blir snart hengende etter.
Isen begynner å bli litt tykkere her,
og vi begynner å få problemer med å spore bjørnen. Over.
Tom, ikke gå for nær. Dere nærmer dere et isflak
under båten.
Nei!
Om de stopper, får de problemer.
Jamie må endelig gjøre litt hardt arbeid.
Seriøst. De sitter bom fast.
Ja, bare fortsett å presse.
Det funker. Ja, du er flink.
Teamet klarer til slutt å bryte seg løs
og tar igjen bjørnen.
Jeg ser bjørnen.
Vida.
Kom igjen, Vida.
Ser dere bjørnen nå?
Ja, den er på et flak like foran oss.
Vi venter litt
og lar det være god avstand til bjørnen
til vi tror den jakter.
Hun har sett eller luktet noe.
Når isen er sprukken,
kan ikke bjørnen lenger bare sitte og vente ved ishullet.
Hun trenger en annen jaktteknikk.
Isbjørner svømmer ofte mellom isflak,
der sjøisen er sprukket, for så å hoppe ut av vannet
og ta selene,
men det er vanskelig.
Forholdene er så klart annerledes, så nå er det mindre sjøis
og flere åpne områder.
Så denne snikingen er viktigere.
Når den har blitt sett, kan ikke bjørnen svømme raskere enn selen.
Selen kom seg unna.
Bjørn.
Denne teknikken er avhengig av ren list.
Ta det veldig sakte. Bra.
Det er vanskelig å forutse hvor han kommer opp.
Man tror at bare enkelte isbjørner kan jakte slik.
Men å mestre denne teknikken kan bli en viktig ferdighet for å overleve.
Sjøisprognosene er ikke bra. Jeg tror den kommer til å forsvinne.
Den har allerede forsvunnet på vestsiden av Svalbard i mange fjorder,
og med de stadig økende temperaturene
kommer sjøisen til å reduseres mer og mer,
og til slutt er det ikke kaldt nok til å produsere sjøis.
Om 30 år kan det være at sjøis, i det minste på Svalbard,
bare er historie.
Om sjøisen fortsetter å forsvinne,
er det sannsynlig at det vil bli betydelig færre isbjørner.
Isbjørner blir tvunget opp på land tidligere og tidligere.
Og der lærer disse utrolige dyrene
å finne andre matkilder.
Isbjørner endrer atferd. De kan gjøre det ganske raskt.
De er nysgjerrige. De prøver å lete etter andre muligheter
for å finne mat om forholdene forandrer seg.
Vi ser at de tilbringer mer tid på land.
Vi ser at de plyndrer flere fuglereder.
Vi har sett at isbjørner oftere
jakter på og tar reinsdyr.
Jeg har stor respekt for bjørnene og hvor flinke de er til å overleve,
og det er fint å se at de kan tilpasse seg.
Denne evnen kommer nok til å være isbjørnens største styrke
når det gjelder å takle klimaendringene.
Når Disneynature-teamet oppdager en spekkbuffé,
vet de at det er verdt det å gjøre seg klare til å filme.
Isbjørner vil komme langveis fra
for å være med på festen.
Med over 100 millioner kalorier på bordet er det nok til alle.
Det er en diger spermhvalskrott
som jeg tror på det meste har hatt fem bjørner på
samtidig, som bare mesker seg med nydelig råtnende hvalkjøtt.
Det er ganske kult helt til du får vinden mot deg.
Men ja, det har vært en flott morgen.
Når du har en hvalskrott,
fordi bjørnene er så velfødde
og ikke trenger å fortsette å lete etter mat,
får de sjansen til å samhandle med andre bjørner på en måte
som ikke er aggressiv.
De fleste større, eldre hannene sover bare og tolererer hverandre,
men de yngre bjørnene samhandler og lærer av hverandre,
som fører til flotte samhandlinger som vi kan filme.
Alle har fått mat, og nå ser vi
tre unge voksne som slåss, jager hverandre og vurderer hverandre.
Det er ikke noe vondt i det de gjør.
Jeg tror de bare lærer å være voksne bjørner.
Ett ungepar har vært på øya siden vi kom hit,
og de er egentlig stjernene våre.
De leker og har en stor slåsskamp i vannet,
de har en stor slåsskamp på land, og moren deres er veldig god til...
Jeg tror hun trener dem, på Rocky-vis,
til å slåss mot bjørner, for hun er med dem.
Hun lar dem virkelig gjennomgå.
De leker mer enn noe annet dyr jeg har sett
etter å ha laget dyrelivsfilmer i 20 år.
Disse bjørnene leker trolig i seks-sju timer om dagen.
Enda flere bjørner kommer og er ivrige etter å være med.
Disse to kom rett bort til våre to unger.
De virker ikke fiendtlige.
Vi får kanskje se at de begynner å leke med hverandre.
Nå begynner de.
Utrolig nok bestemte de seg for å leke
med det andre ungeparet.
Jeg har aldri sett noe sånt på nært hold før.
Det er fire bjørner som er veldig avslappede med oss.
Dette er veldig kult. Veldig uvanlig.
Ja!
Å filme et så unikt øyeblikk er et høydepunkt for crewet.
Men siden historien om de små ungene fortsatt er uferdig,
er de desperate etter én sjanse til.
Vi har sola og vi har seler,
men det er ingen tegn til den unnvikende moren og ungene hennes.
Endelig lønner all motstandskraften og det harde arbeidet seg.
Crewet ser en mor med en unge som er født i år.
De sender øyeblikkelig ut tenderbåten,
i håp om at dette er deres øyeblikk.
Er jeg på vei rett mot den, eller er den på styrbord side?
-Den er på styrbord side. -Perfekt. Takk.
Vi har prøvd å finne en familie med årets unger,
og vi har prøvd å finne dem med snøskuter.
Vi har speidet i 24 timer. Vi har vært uheldige med tåke,
med for mye vind, uvær, alt.
I dag faller alt på plass,
og vi fant en familie med en av årets unger.
Vi tilbrakte rundt to timer med henne i vakkert lys,
på vakker is, i perfekte forhold.
Og det er sånn dyrelivsfilming funker.
Det er mye som er mot deg,
og en dag faller bare alt tilfeldigvis på plass.
Det er en perfekt slutt på filmingen for Disneynature-teamet.
Opplevelsen av å filme bjørnene har forandret livet mitt,
og de har gjort det bedre.
Det som er så magisk ved det, er at du får muligheten i denne tiden
til å filme noe som folk ikke har sett før.
Men når man har sett og opplevd endringene på Svalbard,
er det umulig å ikke lure på hva fremtiden bringer for denne familien.
Jeg er mest redd for at arktiske arter i fremtiden, på Svalbard,
ikke klarer å tilpasse seg fort nok for klimaendringene,
som skjer veldig fort.
Når du ser dette, spør du deg selv:
"Hvordan kan vi tillate at vi mister denne ubeskrivelige skjønnheten?"
Om det kommer en tid når disse bjørnene
ikke vandrer rundt i Arktis lenger, synes jeg vi mister mye.
Alt som skal til, er engasjement, så kan vi snu situasjonen.
Og tiden for engasjement er nå.
Norske tekster: Heidi Rabbevåg