Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Svalbard,
en avlägsen ögrupp, långt inne i polcirkeln.
Ett paradis för isbjörnar,
och platsen för den mest ambitiösa isbjörnsfilmen någonsin.
Disneynature har samlat
några av världens bästa filmfotografer och guider
för att fånga detta gåtfulla och ikoniska djurs liv.
Den är filmad under tre år,
och teamet tillryggalägger hundratals mil på jakt efter björnar,
hanterar temperaturer under minus 40 grader...
De som inte har arbetat i dessa förhållanden,
kan inte tänka sig hur svårt det är.
...och testas till den absoluta gränsen för sin uthållighet.
Men utmaningarna med att arbeta här ökar varje år.
Detta är den plats på planeten som värms upp snabbast.
När Svalbards landskap smälter, hur kommer björnarna och teamet
anpassa sig till en värld som håller på att förlora sin is?
Svalbards öar är en orörd vildmark.
Och en viktig parningsplats för Arktis djurliv.
När jag var tonåring drömde jag om Svalbard.
För mig är det den mest poetiska miljön på jorden.
Det är så annorlunda jämfört med allt annat du kan uppleva.
Det finns gigantiska glaciärer...
Filmfotograf
...enorma områden av snö och is.
Det är som en sagovärld.
Man känner att detta är isbjörnens rike.
Långt uppe i norr på vår planet
ligger Svalbard i Ishavet, mitt emellan Norge och Nordpolen.
Havet runt Svalbard fryser varje vinter,
och enorma istäcken bildas.
En perfekt plattform för jakt för de 300 isbjörnar som bor här.
Det finns många utmaningar med att filma björnar.
Man måste hitta björnar...
Logistikchef
...i den massiva miljön, och göra det säkert.
Vi letar efter är havsis som är tjock nog att arbeta säkert på.
Vi är helt beroende av bra havsis
för att hitta och filma björnarna.
I planetens nordligaste stad
har teamet spenderat två år med att designa det perfekta arktiska filmlägret.
Japp. Bra.
Det här är speciellt
för ingen har testat något liknande tidigare.
Vi försöker vara ute hela säsongen.
Vi kommer att vara ute i minst tre, fyra månader.
Och då måste vi bygga detta enorma läger
som vi har byggt och planerat det senaste året.
Man behöver allt där ute.
Vi behöver all utrustning, boende för 10 personer.
Duschar, toaletter, vi behöver allt.
När vi är ute behöver vi inte komma tillbaka till stan
för förnödenheter, inte människor, mat, bränsle, vatten eller något.
Det betyder också mindre påverkan på miljön.
Vi hoppas kunna stanna
och bara vara där ute hela säsongen.
Lägret är perfekt designat,
men att få in det i björnarnas livsmiljö är en enorm logistisk operation.
För att ta oss dit har vi tunga slädar.
Logistikchef
De dras bakom antingen en bulldozer eller en PistenBully.
Och vi kan sitta väldigt isolerade.
Jag kallar dem miljövänliga baracker,
för när vi använder tält använder vi så mycket bränsle
bara för att hålla värmen då isoleringsegenskaperna är så dåliga.
Med dessa kan vi hålla oss varma, ha det relativt bekvämt och vara säkra.
Och säkra från isbjörnarna.
Fortsätt.
FEBRUARI
Efter år av planering är det äntligen dags för avfärd.
På hela Svalbard...
...finns det bara 4 mil med väg, så asfalten tar snart slut.
Ute i vildmarken måste iståget åka mer än 100 kilometer
över otroligt utmanande terräng.
Vi närmar oss den svårare delen av rutten,
där det börjar bli lite blötare.
Det kommer mycket vatten från glaciären,
så det här är ett av områdena
som är lite knepigare än de andra.
Så vi får se.
Och det dröjer inte länge innan det värsta händer.
Det är inget litet problem, utan ett stort.
Vi har 50 ton utrustning fast i vattnet, upp till en halvmeters djup.
Så det har förmodligen varit den värsta natten i mitt liv.
Jag tror aldrig jag haft en så jobbig natt.
Det är minus 25 grader.
Så ju längre slädarna är kvar i slasket,
desto större risk att de fryser fast.
Det kan ta veckor att få ut det här, bokstavligen.
Låt det frysa, skaffa en motorsåg, börja såga block, och ja.
Ingenting i livet ska vara lätt.
Definitivt inte att göra en isbjörnsfilm.
Nedfrysningen börjar, och klockan tickar.
Sedan vi fastnade, en tum is.
Med dragfordonet på torr mark
fästs ett extra långt rep på släden.
Det är nu eller aldrig.
Ja, där kommer den.
Det var ett mirakel. Jag förväntade mig inte det.
Den sista släden som drogs upp ur isen.
Tillbaka på banan fortsätter iståget genom ännu en polarnatt.
Och efter tio långa dagar
når de äntligen sin destination.
Äntligen här.
Vilken dag, va?
Det här är teamets hem under de kommande tre månaderna.
Och Oskar har sett till att de har allt som de behöver.
Det här ser bra ut.
Det är många kakor.
Många kakor.
Barackerna skyddar teamet från hungriga björnar på isen
och ger teamet allt de behöver.
Det här är mitt lilla slott här.
Så...
För vissa kanske det inte är mycket utrymme,
men för mig räcker det.
Det är en bekväm säng.
Mycket viktigt för mig, min boksamling här,
och sedan det man behöver för att överleva.
Det är varmt, vilket är det viktigaste
efter de kalla dagarna ute på fältet, och allt annat är lyx.
Så, ja, jag är supernöjd med det jag har här.
Det här är vårt badrum.
Alla får ta en kort dusch en gång i veckan.
Och det här är vår magiska toalett. Den bränner faktiskt allt.
Så allt vi lämnar kvar är aska.
Det är ganska miljövänligt.
Igen, allt man behöver för att vara ren och glad, antar jag.
Barackerna är en perfekt bas.
Men isbjörnar kan förflytta sig hundratals kilometer.
Så teamet måste göra samma sak.
Redo?
Teamguiden Oskar har arbetat i denna miljö i 15 år,
och hans erfarenhet är viktig för teamets säkerhet.
när de ger sig in i ett av planetens mest avlägsna landskap.
Nu ska vi köra upp ungefär 600, 700 meter,
upp till vad vi kallar ett platåberg,
och se om vi kan hitta isbjörnen.
De tar sig högre upp för att se bättre.
Men när de klättrar blir snön djupare och djupare.
Tills de till slut sitter fast.
Ett, två, tre.
Men Oskar är övertygad om att de kan ta sig igenom.
Andra guiden fastnade,
så vi kommer nog inte igenom den här snön.
Vi måste hitta en annan väg.
-Hur känns det att misslyckas? -Det har jag inte gjort än.
Jag ska försöka igen.
Seger!
Med en väg röjd och Oskars stolthet räddad...
Åh, ja!
...är teamet tillbaka på banan.
Men då inga björnar ses till
träffar Oskar spaningsteamet ute på havsisen.
Jonathan, Oskar.
Var är ni?
Vi håller utkik på Deeperstein och vi har hittat en isbjörn.
Okej. Är det en enda isbjörn?
Ja, det är åtminstone en enda isbjörn från vårt perspektiv.
Uppfattat. Okej, vi åker.
Att spana efter isbjörnar liknar inget annat
eftersom du oftast har
ett vidsträckt islandskap framför dig.
Och det du letar efter
är små gulaktiga prickar i detta landskap.
För isbjörnar är något gulaktiga,
så de kan ses i detta landskap.
Jag ser ingen björn.
Det finns inget som att möta en isbjörn.
Man känner det. Det är magiskt.
Jag känner att jag har en ganska djup koppling till isbjörnar.
Jag är pretentiös nog för att säga att isbjörnen är mitt andedjur.
De är unika.
De är ute i denna vildmark, på isen,
och de kan överleva där ute.
När man tittar på isbjörnar på havsisen
så vet man bara att detta är deras rätta miljö.
De är så perfekt anpassade...
Oceanograf, Svalbards Universitet
...för havsis, att leva i havsis, jaga på havsis.
Och det är bara fantastiskt att se dem.
För att berätta hela historien är teamet inställda på
att fånga den heliga gralen när det gäller isbjörnsfilmer.
Det svåraste när det gäller isbjörnsfilmer
är att filma en mamma med COYs.
Och COY står för "Årets ungar".
Det betyder att de har fötts på vintern i en liten håla.
Och naturligtvis är dessa små björnar otroligt sårbara.
Så att närma sig en mamma med COYs är nästan omöjligt.
MARS
Nu är det vår.
Mammor och årets ungar kommer fram ur sina hålor i bergen
för första gången.
Och teamets chans att filma dem börjar.
Men de måste hitta en håla först.
När vi tittar på berget,
letar vi antingen efter ett mycket litet litet hål,
eller, när hålan är öppen,
kan det finnas mycket spår runt det lilla hålet.
För när mamman trycker ut öppningen,
måste hon få ungarna att lära sig att röra sig och balansera
utanför hålan innan hon kan ta ner dem på havsisen.
Så det handlar om att vara på rätt plats vid rätt tidpunkt.
Att hitta en håla är som att leta efter en nål i en höstack.
Så teamet kallar in lite hjälp.
Ombord på helikoptern finns ett toppmodernt kamerasystem,
Filmfotograf
Behåll den här höjden ett tag, så kan vi
stiga gradvis över berget när vi kommer närmare det.
-Riktigt trevligt, Erika. -Ja.
Vi flyger längs kusten och letar efter isbjörnshålor.
Vårt team på marken har slagit läger här borta.
-Där är det, Erika. -Japp.
Ser väldigt trevligt och bekvämt ut.
Från luften kan de söka i ett stort område av ogästvänlig vildmark.
Killar, jag kollar om jag ser någon håla på åsarna.
Tekniken lönar sig snabbt.
Björnspår som kommer från en håla.
När björnhonan först trycker ut huvudet och bryter ytan,
är det bara ett svart hål, väldigt svårt att se.
Men när hon börjar gå ut med ungarna,
blir det som ett spindelnät i snön.
Spåren som leder bort från hålan tyder på att denna mamma och hennes ungar
redan har lämnat platsen.
Den viktigaste tiden på året för isbjörnar
är vår eller försommar
för det är då de bygger upp det mesta av fettreserverna.
En hona kan vara i en håla...
Isbjörnsforskare
...i mer än ett halvår utan att äta,
och samtidigt amma små ungar.
Det är väldigt viktigt för henne, när de lämnar hålan i mars, april,
att de snart hittar något att äta
för hon måste kunna producera mjölk till ungarna för att de ska överleva.
Alla hålor de hittar är redan tomma.
Men teamet upptäcker snart en familj i rörelse.
När en mamma kommer ut ur hålan med sina ungar
är hon superhungrig.
Så det första hon gör är att gå rakt ner till havsisen
och försöka hitta mat.
Om vi missar det här tillfället att filma dem i bergen
där de har hålorna måste vi ändra taktik.
Vi måste snabbt ta oss ner till havsisen och se om vi kan hitta några familjer
som redan har kommit ner till isen.
Mamma och ungarna försvinner snabbt i det vidsträckta landskapet.
Men det oroar inte Rolf.
Jag är en polarkille.
Jag älskar kylan. Jag älskar estetiken med snö och is.
Men havsisen, som en miljö att arbeta på,
är en plats där du inte kan göra misstag
eftersom varje misstag kan vara dödligt där.
Det är därför det här jobbet inte kan utföras av alla.
Man måste vara den typen som kan hantera det.
Samtidigt vill Oskar få ut mesta möjliga av den nya utrustningen.
Okej. Är vi klara?
Detta skräddarsydda fordon kallas side-by-side.
Med ett speciellt kamerasystem kan Erika filma rörliga bilder
utan slag och stötar.
Och åka långa sträckor och filma samtidigt.
Det finns massor av sälar runt omkring.
Ett bra tecken för att hitta björnar.
Sälar är den bästa maten isbjörnar kan få,
speciellt fettet, det yttre lagret på sälarna.
De närmaste månaderna, sen vår, försommar,
har isbjörnar god tillgång till sälar,
och de bygger upp fettreserver.
Deras förmåga att använda späck
för att göra sitt eget kroppsfett är otroligt, så det är bästa maten de kan få.
De behöver i princip äta en säl i veckan.
Alla sälar måste komma upp genom havsisen för att andas luft,
och det är därför de har andningshål i isen.
Och en av björnarnas tekniker
är att hitta de andningshålen.
Sen stannar de vid andningshålet,
är helt stilla och tysta, och bara väntar.
Och en björn kan stå där i 15 timmar i sträck,
utan att röra en enda av kroppens lemmar.
För sälen kommer inte ut
om den hör rörelser uppe på isen.
Det är mer effektivt att låta sälen komma till dig,
utan att använda någon energi alls.
De kan i princip ligga vid ett hål och sova,
och hoppas att sälen kommer upp,
och att de vaknar tillräckligt snabbt för att...
...fånga den.
Men havsisen är en väldigt föränderlig miljö att arbeta på.
En plattform där vi stannar
och jobbar varje dag med björnarna.
Men det betyder inte att isen är densamma varje dag.
Vårt fina fordon, side-by-side, är...
...djupt nere i snö och vatten, och vi kan inte ta oss ut.
Jag tror att det vi har fastnat i kallas övervatten.
Så det är tjock is under detta igen, och just här finns massor av vatten.
Och så en bra bit snö till ovanpå.
Så jag vill se hur vi ska ta oss härifrån.
Klockan är 01.00 innan hjälp äntligen anländer.
Att förhållandena kan förändras snabbt här
har alltid gjort det till en svår arbetsplats.
Men förändringarna blir mer drastiska än någonsin tidigare.
Svalbards medeltemperatur är nu fyra grader varmare
än för 50 år sedan.
Här på Svalbard har vi sett att
vindmönstren eller vädersystemen, de har förändrats lite.
Detta har en enorm effekt på vilken typ av luftmassor
som förs över Svalbard.
Detta kommer att förändra temperaturen helt eller mycket dramatiskt
på mycket kort tid.
Den kan ändras med 30 grader på bara några dagar.
Jag känner mig faktiskt lite dum i dag för
jag bad kontoret att skicka ut jättevarma Canada Goose-kläder,
och det är jättevarmt.
Den varmaste dagen sedan vi kom hit.
Det gick från -35 grader förra veckan,
och jag vet inte vad vi har nu, men förmodligen
strax under noll.
Det är helt platt ljus. Man kan knappt se vart man är på väg.
Och när snön kommer in
blir den dåliga sikten ett problem för Rolf.
Jag vet inte riktigt vad vi kan filma.
Vi har konstant flatljus.
Vi har ingen tillgång till björnar.
Miljön är helt inkonsekvent,
den förändras hela tiden och inte till det bättre.
Det vi behöver är kallare temperaturer.
Med kallare temperaturer får vi mer blå, klar himmel
och bättre, stabilt väder.
Att arbeta med isbjörnar är en berg- och dalbana av känslor,
för det är så svårt.
Men det jag tror gör att man klarar det
är att när man arbetar med isbjörnar,
så vet man alltid att magi kan hända.
Vi fick rapport om ett par björnar inte alltför långt ifrån oss.
Och vi hittade dem faktiskt nu.
Problemet är att de sover så mycket.
Sanningen är att isbjörnar inte alltid är så roliga.
Filmskapande kan vara ganska långsamt.
Hon bytte position.
Fick du med det, när hon rörde på huvudet,
från den positionen till den positionen?
Rolf blir aldrig uttråkad.
Det här är han när han är som mest uppspelt.
Äntligen lönar sig deras tålamod.
Flygfotograf Florian Ledoux
skickar upp drönaren för en unik extra vy.
Ljuset är fantastiskt.
Vi har midnattssol nu, och den är helt röd hela natten.
Det är ganska imponerande.
Det är det jag älskar i Arktis.
Från nu och till slutet av sommaren går solen aldrig ner.
Och med 24 timmars dagsljus kan teamet filma dygnet runt.
Varje isbjörn är en individ.
Man vet aldrig vad som ska hända.
Men om det är två björnar är det total spänning.
Titta på det där.
Dessa två killar älskar varandra.
De har hittat en perfekt pool och springer runt och glider.
De har så roligt.
De bara leker. De slår bara genom isen.
Det här ser fantastiskt ut.
En björn simmar faktiskt under isen,
den andra springer uppe på isen,
och försöker slå igenom där han är under isen.
Det är bara löjligt.
Att få se detta, vi är planetens tursammaste människor.
Har nog aldrig sett två björnar så lyckliga.
Nu kör vi.
De försöker stå upp på bakbenen och brottas,
men bakbenen hamnar under, och de faller.
Fångad av stundens skönhet
är det lätt att glömma att det här är farliga rovdjur.
När man filmar isbjörnar måste man vara säker.
Så medan man som kameraman vill vara så nära som möjligt
så inser man ibland att björnen ser på oss som ett byte.
Rolf, kom tillbaka.
En björn är alltid snabbare än oss.
Det enda sättet att arbeta med björnarna säkert
är att ha ett sätt att fly från björnarna snabbt
om de kommer för nära.
Lyckligtvis behövs inte en snabb utväg.
Björnarna är mer intresserade av varandra än filmteamet.
De följande två veckorna tittar Rolf och Oskar på björnhonan.
Och hon har skapat ett speciellt band med en äldre, större hane.
Jag tycker att isbjörnar är riktigt romantiska.
De tar sin tid, de är långsamma,
de verkar lära känna varandra, steg för steg.
Det är vackert att se.
Så vad vi precis såg är
att en ny generation isbjörnar är på väg,
vilket är en härlig nyhet, tycker jag.
Det är en otrolig scen att ha tagit.
Och nu är det dags för teamet att återigen
försöka hitta mamman och ungarna på havsisen.
Det har gått riktigt bra.
Vi är en kilometer från havsisen.
Det finns en isbjörn framför glaciären.
Vackra förhållanden.
Men tyvärr har vårt fordon gått sönder.
Utan delar är denna bedrift av modern ingenjörskonst värdelös.
Lyckligtvis har Oskar annan utrustning redo.
Ett militärfordon från 80-talet som kallas Bandvagn, eller BV.
Varje dag, bara problem.
Inget annat än problem.
Med deras side-by-side hembogserad återvänder Bandvagnen,
befordrad till nytt filmningsfordon.
Okej. Sanningens ögonblick.
Får se om detta fungerar.
Och det gör det.
Kamerorna är tillbaka i aktion.
Men BV:n väger över fem ton fullt lastad.
Vi chansar.
Vi kör ut den här saken på isen.
-Det är ett tungt fordon. -Det finns alltid en risk.
-Ta det bara lugnt, vi bara slappar. -Jag hoppar av.
Kom ihåg den här stressaken.
Side-by-side på isen, Bandvagn på isen.
-Man kan alltid använda stressbollen. -Tack.
Den här maskinen har inte mycket benutrymme.
Det är som att flyga med ett lågprisflygbolag.
Kaffet är inte bra, och benutrymmet är inte bra,
och man vet inte om man kommer fram säkert.
De varma temperaturerna börjar smälta havsisen,
så teamet måste noggrant övervaka dess tjocklek.
Isen här är lite tunnare än tidigare.
Vi har nu mellan 60 och 70 centimeter is.
Det ser fortfarande säkert ut.
Men teamet är fortfarande nervösa.
Intressant känsla, för om vi hamnar i övervatten,
så rör sig fronten nedåt.
-Gillar du det, Erika? -Nej, verkligen inte.
Men risktagningen lönar sig när de upptäcker en familj.
Stannar här lite, Erika, låter dem vänja sig vid oss.
Vi har en björnfamilj här. En mamma och två ungar.
Storleken visar att det är förra årets ungar,
ca 16 månader gamla.
De kommer fram och kollar in oss.
De är äldre och mer självsäkra än vad årets ungar skulle vara.
Ungarna är fortfarande beroende av sin mamma
då det finns så mycket att lära sig för att kunna överleva här.
Jag är orolig för att de går åt fel håll.
För vi kan inte åka vart vi vill med den här maskinen.
Vi måste vara på fast is
och ha bra is- och snöförhållanden.
Sluta med det där. Du skrämmer mig.
Jag skulle inte vara nervös för då blir du nervös,
så nu försöker jag att inte vara det,
-så sluta vara... -Nervös.
...nervös.
Då det blir blötare och blötare
tycker jag att vi inte ska åka längre ut.
Vi kan lika gärna sluta för dagen.
Vi tillbringar mycket tid här ute.
Så med tiden ser man hur isen förändras.
När man sitter här ser man stora bitar av is som far iväg,
och de försvinner ut på öppna havet.
Och vi ser att vårt arbetsområde har minskat
med kanske 60-70 % redan.
Vi är mycket mer begränsade, har mycket mindre ytor
där vi kan arbeta med björnarna.
Den förändring som vi har märkt av havsistäckets cykel på Svalbard
är att havsisen kommer senare på vintern,
och försvinner också tidigare på våren.
Så sommarsäsongen har liksom förlängts
utan havsis och havsissäsongen har förkortats.
Man arbetar redan med en svår art.
Och nu, varje år, blir det ännu svårare
för att världen där uppe i polarområdena förändras så snabbt.
Jag laddade precis ner den senaste väderprognosen,
och det ser ut som att vi får vindar på 20 meter per sekund.
Det kommer att bli riktigt, riktigt illa.
Teamet vaknar till stormvindar och nästan noll sikt.
Det är extremt frustrerande då allt vi vill göra
är att vara nere på isen och jobba, och fortsätta göra en film.
Men nu blåser det för mycket, det är för stormigt för att jobba.
Och att hitta mammorna med ungarna som är oerhört viktiga för vår berättelse.
Vi måste kunna söka i ett stort område,
och vi måste kunna spana i bergen och på havsisen.
Det är bara väldigt dålig timing att ha det här vädret.
Teamet arbetar hårt för att hålla dörrarna fria från snö,
och stigar öppna mellan barackerna.
Det är en oändlig historia. Snö, snö, snö.
De måste också samla in och smälta snö för att använda i lägret.
Fyrtio slädar om dagen.
Snön smälts här i den elektriska lådan,
sedan går vattnet genom ett par vattenfilter
ner till en färskvattentank,
och så har vi handfat och diskmaskiner,
och duschar och allt.
Att bo i läger är trevligt och bekvämt,
men det finns inte mycket att göra här.
När man är där ute i månader,
behöver man ibland ett sätt att släppa på trycket.
Och det finns många olika sätt att ta sig dit.
-Uppgörelse. -Huvudet ner.
-Får jag använda händerna? -Inga händer.
Och nytt världsrekord!
De är trötta på att vänta,
så teamet ger sig ut för att leta efter björnar.
Men det är fortfarande otroligt svårt att se något.
Och lika svårt att ta sig fram.
När teamet når hög mark besannas deras värsta farhågor.
Vi fick utsikt över kusten, och det är lite katastrofalt.
Efter en veckas stormar har isen brutits av helt.
För att vara ärlig så vet vi inte ens hur vi ska jobba på den isen längre.
Höga temperaturer hade tunnat ut och försvagat isen,
så vinden och stormvågorna kunde förstöra den helt.
Om vi jämför i dag med 50, 100 år sedan, när fångstmän bodde här,
så är isförhållandena helt annorlunda.
Kanske hade de en och en halv meter, två meter is där ute
i samma fjord,
men isen skulle inte ha påverkats som nu av dessa stormar.
Jag tror att det vi gör här verkligen är att vi bevittnar
den massiva miljöförändringen.
Det är fortfarande bara april.
Men med havsisen borta måste teamet lämna vinterlägret
sex veckor tidigare än planerat.
Jag hatar jag att lämna det här stället. Jag älskar den här platsen.
Men vi kunde inte hitta årets ungar, och vi måste gå vidare,
och vi måste hitta...
...hitta årets ungar på en annan plats.
Så det är dags att åka.
Nu åker vi.
Teamet åker västerut,
mot en eventuell iakttagelse av årets ungar.
Det är 10 timmars resa över Svalbards utmanande terräng.
Men när de lämnar säkerheten i lägret långt borta
är det första de behöver hitta är skydd.
En gammal kolgruvestad som en gång ägdes av Sovjetunionen.
I Pyramiden bodde fler än 1 000 människor,
men på 90-talet stoppades gruvdriften och alla flyttade.
Teamet hittar en ny bas,
men de är inte imponerade av sina nya grannar,
rissorna.
Vi har åtminstone många fåglar här.
Ja, jag älskar rissorna.
Vaknar i fem timmars sömn. Rissa, rissa.
Håll mig vaken, håll mig vaken.
-Nytt namn, håll mig vaken. -Håll mig vaken, håll mig vaken.
Så vi fick äntligen en rapport
om att en björnfamilj har upptäckts i fjordsystemet österut.
Så vi har tid att spana och kanske hitta familjen,
men det finns mycket som tyder på
att det är värt att åka dit.
Området är endast tillgängligt med båt,
så teamet lastar och ger sig ut.
MAJ
-Det är en björn. -Vad?
Det är en björn.
Var är björnen?
Ja, jag ser den.
Ser du ungarna till höger?
-Det är den. -Ja, två ungar.
Äntligen, de små ungarna födda i år, som teamet har arbetat hårt för att hitta.
-Japp, jag ser det -Där är de.
-Är det de? -Ja.
-Du ser ungarna, eller hur? -Ja. Där.
Och de ser glada ut.
Med sina enorma fötter och trampdynor kan de gå på den tunna, ömtåliga isen.
Men isen håller inte för teamet.
Så Florian får filma med drönaren.
Båda ungarna.
Ja, jag har dem. Okej.
Det är ganska spännande.
Hon är på ett isflak. Det är jättehäftigt.
Jag har reflektionen av hennes kropp i vattnet.
De kan simma bättre än vi trodde.
På Polarinstitutet har vi data som visar oss
att de simmar flera hundra kilometer utan att vila.
Men det är mycket mer kostsamt, energimässigt, att simma långt
än att gå.
Isbjörnar simmar bara med framtassarna,
så deras bakben sticker alltid rakt ut.
Och årets ungar orkar uppenbarligen inte
att simma så långt som en vuxen björn, så de åker på dessa bakben
och sitter med klorna i pälsen
och håller sig i mammans kölvatten.
När de är i vattnet blir de kalla,
så de kan inte vara för länge i vattnet.
Men med mindre is
blir avstånden mellan olika isflak längre,
och ungarna behöver stanna i vattnet mycket längre tid.
Mamman måste vara en så bra jägare,
hon är välnärd och hennes ungar är så aktiva.
Det är verkligen imponerande.
De verkar vara i jättebra form, vilket är riktigt trevligt att se.
Ett fantastiskt första möte, men att få de markbilder de behöver
kommer att bli en utmaning.
Nu är frågan hur vi kommer till dem
för isen är så rutten här.
En annan utmaning framför oss.
Teamet måste hitta tjockare is.
Rolf och Oskar ger sig iväg på skidor för att spana.
Men medan de är ute kommer mamman och ungarna tillbaka till Pyramiden,
där de hittas av drönarteamet.
Ungarna är redan fulla av självförtroende och nyfikenhet,
väsentliga egenskaper för ett djur som måste undersöka
alla möjliga matkällor om de ska överleva.
Och det är mat de är här för,
en gammal sälkropp.
Det är bara rester kvar.
Men mamma skulle ha kunnat känna lukten från upp till 3 mil bort.
Det är en otrolig tur att få så unika och intima bilder.
Men det är en grym upptäckt för Rolf och Oskar,
att de missade ungarna.
Och att hitta dem igen kommer att bli en utmaning.
Våra björnar bestämde sig för att flytta från denna fjord.
Så nu är de i ett område där vi inte kan följa dem med snöskotrar
och skidor längre,
och vi vet inte vart de är på väg.
Så det här kan faktiskt vara...
Slutet på vårens skoterfilmande.
JUNI
Nu är det enda sättet att komma åt fungerande isflak via en större båt.
Avsevärt förstärkt för att stå emot isen.
Besättningen är ett mycket större team.
Och skickligt styrd av en specialiserad iskapten.
För att filma björnar måste man hitta dem först,
och här uppe i utkiken, enligt mig,
är det bästa stället att hitta dem, eftersom du har 360 graders vy.
Och med tanke på att vi är mitt ute på havet,
och vi hittar björnarna på drivisen mitt i ingenstans,
det är helt otroligt.
Jag vet inte hur de kan överleva här ute, men det gör de.
Det kan vara det bästa stället att se björnar,
men det finns en anledning till att ingen annan är där uppe.
För en potentiellt sjösjuk person är det inget trevligt arbete.
Jag är så sjuk.
Jag var faktiskt inte sjuk innan jag upp till utkiken.
Och nu är jag sjuk igen.
Det här är... Det är helt brutalt.
Och nu är det sommar, teamet har ytterligare ett problem.
Dimman har gjort ett typiskt Svalbard.
Regissör
Den är nere på oss, vi har cirka 50 meters sikt.
Men det positiva är att under de senaste 24 timmarna
har vi sett fyra björnar.
Så, efter två dagar ser bra det ut,
förutom dimman.
Den kommer och går.
Fartygskapten
-När försvinner den? -Jag vet inte. Om du går och lägger dig.
Kall luft ovanför varmt vatten är det perfekta receptet för dimma.
Och även om dimma alltid har varit ett problem här
förvärras det av högre temperaturer.
Vi har precis registrerat, för två dagar sedan,
de högsta temperaturerna någonsin på Svalbard...
Fältlogistikansvarig
...21,7 grader i Longyearbyen.
Vi förlorar fler och fler inspelningsdagar på sommaren p.g.a. dimma
jämfört med för 10 år sedan eller så
eftersom vi får mycket högre temperaturer,
vilket ger oss extremt dimmiga dagar.
Mycket dimmigare de senaste åren än vi har varit vana vid.
Minskad sikt gör det mycket svårare att upptäcka björnar,
och att resa blir farligare.
-Cor, titta på det där isberget. -Häftigt.
Det är inte sånt
som vi vill vara på väg mot i nio knop, eller hur?
Den enda medlem av vårt team som är helt oumbärlig är vår kapten,
för att segla runt i havsis i tät dimma
är en färdighet som ingen av oss har.
Man måste ha sett allt tidigare för att göra det säkert.
Det finns den här härliga typen av tunn förstaårsis,
enkel att ta sig igenom med ett fartyg som detta,
men kommer man in i tjockare flerårig is som är riktigt tät,
det kan stoppa fartyget direkt, vilket inte skulle vara bra.
Besättningen beger sig norrut på jakt efter kallare vatten.
Och efter tre långa veckor
lyckas de äntligen lämna dimman bakom sig.
Oskar vet vart man åker för fast is vid den här tiden på året,
men han får en chock.
Denna fjord är en av de nordligaste på östkusten
av Spetsbergen.
Jag hade förväntat mig att denna is skulle vara bra mycket längre än nu.
Vi är i början av juni,
och vi ser att isen är helt rutten.
Det är en plats dit jag, under de 20 år jag varit här,
brukade åka till då det normalt är bra isförhållanden,
och att se det helt ruttet i början av juni är ganska skrämmande.
Svalbard har förlorat havsis
mer än dubbelt så snabbt som någon annanstans i Arktis.
Nu har vi flera månaders mindre havsis än vi hade för 30, 40 år sedan.
För 40 år sedan hade vi havsis större delen av året på Svalbard.
I dag är vi nere på under sex månader om året.
Omfattningen av den tanken är ganska svår att förstå.
Teamet följer den ständigt retirerande isen norrut.
Att hitta fast is har tvingat dem 300 kilometer
längre norrut än de behövde resa för 40 år sedan.
Det tog ungefär 30 timmar att komma hit,
men vi lyckades nå denna lilla sista bit av fast is
i en av de nordliga fjordarna som vi hoppades på.
Vi vet att isen är bättre längre in i fjorden,
men vi måste också hitta en familj,
en familj med två ungar här. Annars är det ingen idé.
Dags att ta fram snöskotrarna
medan Oskar kollar isens tjockleken.
Vi kanske bryter igenom första lagret av vatten,
-men det är helt okej. -Ja.
Det är mycket att tänka på när vi är ute på sommaris.
För det första är isen inte konsekvent.
På vissa ställen är isen 60 centimeter, ibland 20 centimeter,
vissa områden bara 10 centimeter.
Och luftens temperatur är plusgrader.
Så med hårda vindar är det som att sätta en hårtork mot isen.
Förändringarna på sommarisen sker så snabbt.
Om något händer oss när vi är här ute
finns inget de kan göra från fartyget.
Fartyget kan inte bryta isen här och rädda oss.
Vi måste kunna ta oss tillbaka till fartyget själva.
Trots riskerna vet teamet
att detta är en av de sista områdena av havsis där de kan använda sina skotrar.
Vi letar alltid efter björnfamiljerna framför glaciärerna.
Men enligt kartorna borde glaciären vara här,
och den är redan en eller två kilometer bort.
Så det är bara...
Det är ganska uppenbart hur snabbt glaciärerna drar sig tillbaka här.
Där borta, Rolf, titta.
Det är två gula saker.
-Ja. -En är större, en är mindre.
Äntligen en familj med årets ungar.
Vi hittade familjen.
Familjen är där uppe i moränen. Det är de små ungarna från i vinter,
och vi är faktiskt riktigt exalterade
att vi nu har chansen att arbeta med dem.
Normalt är familjerna väldigt lättskrämda,
så vi måste ha mycket tålamod nu.
Det svåraste är att filma en mamma med COYs.
Man kan inte gömma sig för mamman på isen,
hon ser dig alltid.
Men om man gör rätt
om man är på rätt plats vid rätt tidpunkt,
är det obeskrivligt vad man kan uppleva.
Men precis när Rolf får de bilder de alla har arbetat så hårt för
förändras allt.
Vi har dimma på väg in. Den kommer snabbt.
Det är väldigt frustrerande, då vi vet att vår familj finns där ute,
och nu kommer dimman in istället.
När dimman kommer är det inte bra,
för då kan vi inte se hålen i isen.
De har inget annat val än att åka tillbaka till fartyget
innan dimman tätnar och de inte kan färdas säkert.
Men vädret går från dåligt till sämre.
Det har börjat regna, och det har regnat ganska kraftigt,
så det har helt förändrat isförhållandena.
Vi kör runt på 30 centimeter vatten på isen.
Jag har aldrig sett så snabba förändringar.
Allt vatten får isen att ruttna,
och vi beslutade att det inte är säkert att vara ute på isen längre.
Det här är inte normalt regn för Arktis, det är lite läskigt.
Snöskotrar är nu oanvändbara,
och havsisen bryts sönder helt.
JULI
Dags att ändra planerna igen.
Vi har tre björnar, visar det sig.
Så förhoppningsvis blir det en bra, dimmfri dag.
Okej, kompis.
De sjösätter en liten båt som kallas tender,
perfekt för att ta sig fram på den sönderbrutna isen.
Det är spännande.
Man får ett annat perspektiv, att vara närmare havsytan
och närmare björnarna.
Då åker vi.
Det stabiliserade kamerasystemet är monterat på tendern,
Filmfotograf
Med så många sälar runt omkring,
börjar teamet hoppas på att björnen kan vara på jakt.
Men björnen kan röra sig snabbt och lätt genom den sönderbrutna isen,
teamet kan inte det, och de hamnar på efterkälken.
Isen börjar bli lite tjockare här inne,
och vi börjar få problem med att bara spåra björnen. Kom.
Tom, var inte för nära. Du får en bit is
under båten.
Nej, nej!
Om de stannar har de problem.
Vi får äntligen Jamie att jobba hårt.
Seriöst, de har fastnat helt.
Ja, fortsätt bara att trycka.
Fungerar verkligen. Ja, ni gör ett bra jobb.
Teamet lyckas ta sig loss till slut,
och kommer ikapp björnen igen.
Okej. Jag har björnen.
Vida.
Varsågod, Vida.
Ser ni björnen för tillfället?
Ja, den är på ett flak precis framför oss.
Vi ska hålla oss borta,
på långt avstånd från björnen,
tills vi tror att den kanske jagar.
Hon har sett något eller känner lukten.
Med isen sönderbruten,
kan en björn inte längre bara sitta vid ett ishål och vänta.
Hon behöver en annan jaktteknik.
Isbjörnar simmar ofta mellan isflak,
i sönderbruten havsis, och hoppar upp ur vattnet
och tar sälarna,
men det är svårt för isbjörnar.
Naturligtvis har förhållandena förändrats, så det är nu ofta mindre havsis,
mer öppna ytor.
Så att jaga från vattnet är viktigare.
När den har upptäckts har björnen ingen chans att simma ikapp en säl.
Sälen kom undan.
Björn.
Denna teknik bygger på ren smygande.
Ta det jättelångsamt. Det är bra.
Det är svårt att välja var han ska komma upp.
Man tror att bara vissa isbjörnar vet hur man jagar så här.
Men att bemästra denna teknik kan bli avgörande för att överleva.
Förutsägelsen om havsis är inte så bra. Jag tror att den kommer att försvinna.
Den är redan försvunnen i många fjordar på västra sidan av Svalbard,
men med den fortsatt stigande temperaturen,
kommer havsisen att minska mer och mer,
och det blir inte tillräckligt kallt för att producera havsis.
Om 30 år kan det vara så att havsisen, på Svalbard åtminstone
bara är historia.
Om havsisen fortsätter att försvinna,
är det troligt att isbjörnarna kommer att minska mycket i antal.
AUGUSTI
Isbjörnar tvingas upp på land tidigare och tidigare.
Och där lär sig dessa anmärkningsvärda djur
att hitta andra källor till mat.
Isbjörnar ändrar beteende, det kan de göra ganska snabbt.
De är nyfikna, de försöker hitta andra möjligheter
att hitta mat om förutsättningarna förändras.
Vad vi ser är att de spenderar mer tid på land.
Vi ser att de plundrar fler fågelbon.
Vi har sett att isbjörnar mycket oftare
jagar och tar renar.
Jag har mycket respekt för björnarna och hur de kan överleva,
och det är trevligt att se deras förmåga att anpassa sig.
Denna anpassningsförmåga är sannolikt isbjörnens största styrka
för att klara av vårt förändrade klimat.
Så när Disneynature-teamet upptäcker en buffé med späck,
vet de att det är värt att göra sig redo att filma.
För isbjörnar kommer från när och fjärran
för att dra fördel av festmåltiden.
Med över 100 miljoner kalorier som erbjuds så räcker det till.
Det finns ett enormt, vad vi nu vet är kadavret av en kaskelot,
som jag tror som mest hittills har haft 5 björnar på sig
samtidigt, som äter härligt, smaskigt, ruttnande valkött.
Det är häftigt tills vinden kommer från valen.
Men det har varit en fantastisk morgon.
En av sakerna med björnar när man har ett valkadaver
är att för att de är så välnärda
och inte behöver fortsätta att leta efter sin mat,
får de chans att interagera med andra björnar på ett sätt
som inte är aggressivt.
De flesta av de större, äldre hanarna bara sover och tolererar varandra,
men de yngre björnarna interagerar och lär sig av varandra,
vilket ger oss fantastiska interaktioner att filma.
De har alla ätit, och nu tittar vi på
tre unga vuxna som sparrar, jagar varandra, mäter sig med varandra.
Det finns ingen illvilja i det de gör.
Jag tror att de bara lär sig att vara vuxna björnar.
Det finns några ungar som har varit på ön sedan vi kom hit,
och de är verkligen våra stjärnor.
De leker, de har ett stort slagsmål i vattnet,
de har ett stort slagsmål på land, och deras mammor är bra på...
Jag tror att hon tränar dem, typ Rocky-stil,
hur man slåss mot björnar eftersom hon är med.
Men, ja, hon låter dem verkligen jobba.
De leker mer än något annat djur jag har stött på
under 20 år med att göra naturfilmer.
De leker förmodligen 6 eller 7 timmar om dagen.
Ännu fler björnar kommer, angelägna om att vara med.
Dessa två killar kom precis fram till våra två ungar.
De verkar inte vara fientliga.
Så de kanske börjar leka med varandra.
Nu kör vi.
Otroligt nog har de bestämt sig för att träffa och leka
med de andra två paren av ungar.
Jag har aldrig sett något liknande förut, på nära håll.
Det är fyra björnar som är jätteavslappnade med oss.
Det här är jättehäftigt, väldigt ovanligt.
Ja!
Att fånga ett så unikt ögonblick är en höjdpunkt för teamet.
Men berättelsen om ungar är ännu inte komplett,
så de vill desperat få en chans till.
Vi har sol och vi har sälar,
men den svårfångade mamman och ungarna, spårlöst försvunna.
Äntligen lönar sig all deras envishet och hårda arbete.
Teamet upptäcker en mamma med en unge född i år.
De sjösätter omedelbart tendern,
och hoppas att detta är deras ögonblick.
Är jag på väg rakt emot, eller är det på styrbordssidan?
-Det är på din styrbordssida. -Perfekt. Tack.
Vi har försökt att hitta en familj med årets ungar,
och vi har försökt hitta dem med snöskotrar,
vi har spanat 24 timmar, vi har haft otur med dimma,
vi har haft otur med för mycket vind, stormar, allt.
I dag fungerar allt,
och vi hittade en familj med en av årets ungar.
Vi var med henne 2 timmar i vackert ljus,
i vacker is, perfekta förhållanden.
Och det är så det fungerar att filma djurlivet.
Man har mycket emot sig,
och en dag råkar allt bara fungera.
Det är ett perfekt avslut på inspelningen för Disneynature-teamet.
Upplevelsen av att filma björnarna har förändrat mitt liv,
och de har förändrat mitt liv till det bättre.
Det som är så magiskt är att man får möjligheten i dag
att fånga något som folk aldrig har sett förut.
Men efter att ha sett och upplevt Svalbards förändringar,
är omöjligt att inte undra hur framtiden ser ut för denna familj.
Min största oro för arktiska arter, i framtiden, på Svalbard,
är att de inte lyckas anpassa sig snabbt nog till klimatförändringarna,
som är mycket snabba.
När man ser detta frågar man sig:
"Hur kan vi låta det hända, att vi förlorar denna obeskrivliga skönhet?"
Om det kommer en tid när dessa björnar
inte strövar runt i Arktis längre förlorar vi så mycket.
Allt som behövs nu är ett åtagande, så kan vi vända på det.
Och tiden för det åtagandet är just nu.
Översättning: Johan Sjöbom