Downloaded from YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dobrý večer, São Paulo!
Je skvělé, že tu jste!
Jsem štěstím bez sebe! Paráda!
Všechno v pořádku?
Tahle holka je rozhodně panna.
Lidičky, můj život je teď tak vzrušující.
Víme,
že pro ženu je obtížné se prosadit v jakémkoli oboru.
Že jsem úspěšná a vyprodávám jedno vystoupení za druhým,
je jen vaší zásluhou. Děkuji vám.
Vážně, díky.
Bohužel víme,
že kdykoli žena uspěje,
kdykoli se dostane na významnou pozici,
vždy se objeví někdo,
kdo se zeptá:
„S kým ses vyspala,
aby ses tam dostala?“
A když se zeptají mě,
koho jsem vojela,
řeknu: „Celou řadu chlapů.“
Víte, mně žádný chlap nepomáhal.
Jen se mi pletli pod nohy!
Onehdy jsem někoho píchala a šlohnul mi telku.
Aby si koupil drogy. Nekecám.
Nejhorší bylo, že tam byl přihlášený Netflix.
Dealer sledoval seriál, který nesnáším. Hrůza. Rozhodilo mi to celé menu.
Zapomeňte na to, že za úspěchem ženy vždy stojí nějaký muž.
Ženská si může ušoupat nohy,
aby si koupila drahé auto, a někdo si řekne:
„No jo, tu si někdo vydržoval.“
Vždyť já tátu ani nemám.
Nemyslete si, že úspěch ženy je důsledkem poskakování okolo tyče.
Nebudu vám lhát a tvrdit tu,
že jsem nikdy nepoužila sex, abych dosáhla svého.
Použila. Ano.
Mnohokrát.
„Tak co sex, Bruno?“ Ne.
Počkej, pěkně tě proškolím.
Když se to nepodaří, řeknu vám to.
A řeknu vám s čistým svědomím,
že na každý schod, který vede k mému bytu,
připadá jeden pták, co si nezaskotačil v mojí posteli.
Víte, že tleskáte chcíplým ptákům, že jo?
Mrzí mě to, ale zároveň to sype.
Už ani nemusím psát vtipy.
Vídala jsem se s chlapíkem a nevím, co se kde zvrtlo,
ale na prvním rande jsem ho nevojela.
Ženské, já vás prosím,
seznam te se, polibte se a vojeďte se.
Vojeďte ho, nebo budete zbytečně něco očekávat.
Začnete se citově angažovat, dojde na sex a trága.
Třeba při tom řehtá jako kůň.
Nebo vás vylíže, aniž by hýbal jazykem. To mě vždycky vytočí!
Třeba hlasoval pro Bolsonara, takže…
Vojet a zbavit se ho.
Očekávání jsou na hovno.
Každopádně na našem pátém rande jsem se rozhodla ho vojet.
Ať už to chce nebo ne, dřepím mu na ksichtu. Je mi to fuk.
Mám své cíle. Odcházím z domova s cílem.
Dala jsem si fajn koupel,
nasadila si tanga…
zařízla je proklatě hluboko,
nesnáším tanga…
Proboha…
Ženy, co nosí tanga každý den,
musely přijít o chuť žít.
Vaše prdel je žvýká. Víte to, že?
Vaše zadnice to dělat nechce. Dělá…
Nic nevidí.
Ale ten večer jsem byla svolná. Tanga zařezaná hluboko,
že by i král Artuš je měl problém vytáhnout.
A pak
jsem šla k němu.
Nikdy to nedělám. Nerozvážím pro fastfood.
Ale tu noc jsem byla svolná.
Přišla jsem tam, já byla svolná, on taky.
Já byla svolná, on byl svolný.
A jeho pták…
Každá ženská
má tajnou vychytávku
na „chcíplé kuře“.
Všichni to vědí.
Když je pták povadlej,
vykuřte ho.
Svatá pravda.
Vzkřísíte oběh krve, pták se vztyčí,
vy si naskočíte a chvála pánu Bohu!
Amen, sestry.
Vážně, byla jsem svolná.
Klapala mi čelist.
Byla jsem nadšená!
Já: kouřím, kouřím. A pták? Ani se nehne.
Já: kouřím, kouřím. A pták? Ani ťuk.
Já…
Jeho péro…
Začalo mi to připadat legrační.
Bylo to legrační. Byla jsem totiž úplně v prdeli.
Jak dlouho jsem měla žvýkat tu Satanášovu leklou rybu?
Ne! Jestli jste už kouřily ochablý péro, víte, o čem mluvím.
Vaše duše opustí vaše tělo!
V puse takový maršmeloun!
Vyklepaný kukuřičný klas.
Vždyť já ani popcorn nejím!
Nemůžu si pomoct.
Takže jsem se…
tomu pinďourovi začala smát.
Myslel, že se dusím.
Jeho ego málem prasklo pýchou.
Ona je to pravda, víte?
Myslíte si: „Říká tu takový sprosťárny,“ ale ono se mi to stává.
Se mnou chlapům fakt ochabne.
Můj denní chleba.
Proměnila jsem se v postrach ztopořených pér.
Chlapík si ho nažhaví, pták mě zmerčí a…
Ráda bych věřila tomu, že si mě ta péra váží.
Že se mi pokloní, když mě uvidí.
Oni ale zůstanou dole a už se nepostaví.
Začalo mě to žrát. Mluvila jsem o tom na terapii.
Říkám: „Už ty zdechliny nemůžu ani vystát.“
Terapeutka na to řekla: „Bruno,
musíme přijít na to,
proč do svého života nepouštíte muže.“
A já na to: „Panečku!
Pustit si chlapa do života?
Tady na recepci vládne nymfička.
Mému životu už ale ne.“
Chtěla o mě zjistit více, aby věděla, kdy to začalo.
Řekl jsem jí zkrácenou verzi. Vám povím pár úryvků.
Píše se rok 1984.
Rok, kdy se narodila maličká Bruna Louise,
vážící téměř pět kilo.
Malý hrošík.
Byla jsem tak velká, že doktor mámě řekl: „Teda!
Jak tohle pěti kilové mimino pojmenujete?“
A máma: „Strýček John.“
Ne kvůli váze, ale proto, že jsem měla knír.
Byl to přirozený porod.
To je, když mámě na dítěti záleží, otec si odskočí na cígo a nevrátí se.
Otec mě opustil v den narození.
Měl koule brnknout mámě a říct:
„Odcházím. Odpusť, mám poporodní depresi.“
Rok 1998.
Bruna Louise poprvé míří na terapii.
Vejde dovnitř a zeptá se:
„Paní doktorko, kolik stojí jedno sezení?“
Ona odpoví: „150 reálů.“
Rok 2001.
Bruně se konečně podaří našetřit 150 reálů.
Nebylo to snadné, víte?
Bruna se vrátí k terapeutce a říká:
„Paní doktorko, ač jsem mladá, všimla jsem si, že mužům nevěřím.
Myslím, že to s nikým moc daleko nedotáhnu.“
Říká: „No ovšem. Ani já. Jedno sezení teď stojí 210 reálů.“
Rok 2002.
Ronaldo ve svém novém účesu Baby Samurai
Brazílii vyhraje Světový pohár.
Rok 2003.
Bruna lituje, že zkopírovala Ronaldův sestřih.
Rok 2005.
Rok, kdy jsem si našla první práci.
Prodávala jsem toaletní papír.
Bylo to super! Mohla jsem lidem říkat, ať si můj produkt strčí do prdele,
a bylo to v pohodě.
Rok 2007.
To byl rok, kdy jsem začala randit.
Moje první láska.
Trvala tři měsíce.
Rozešli jsme se,
protože já měla hodně ráda jednu věc, kterou on fakt nemusel.
Sebe.
Rok 2009.
Za vynaložení velkého úsilí
se mi podařilo koupit si auto.
Byla jsem tak šťastná,
protože jsem si mohla splnit svůj tehdejší obrovský sen.
Jela jsem za svým prvním přítelem
a vyšlo to pěkně.
Přejela jsem ho.
Rok 2010.
Rok, kdy jsem začala dělat stand-up.
Pamatuju, jak byla moje terapeutka nadšená.
Řekla: „Je báječné, že děláte stand-up.
Chci vás vidět vystupovat. Kolik stojí vstup?“
A já jí na to řekla: „150 reálů.“
Pokračuju: „Dělám si prdel. Je zadarmo. Vezměte někoho s sebou!“
Přišla a byla tak ráda, že mě vidí na pódiu.
Řekla: „Bruno, jsem si jistá,
že se vám ve stand-upu bude dařit.
Určitě to bude chtít hodně opakování.“
Říkám: „Mých vystoupení?“ Ona: „Našich sezení, srdíčko!“
Ta ježibaba měla pravdu.
Rok 2016.
Adéliův penis ochabl.
Rok 2017.
Robervalův pinďour ochabl.
Rok 2018.
Jair svého flanďáka odstavil.
A já byla, co se randění týče, vybíravá.
Rok 2019.
Konečně jsem poznala partnera,
který se mnou nikdy neochabl.
Edmilson, můj vibrátor.
Pak přišel rok 2020 a pandemie ochromila všechny.
Strávila jsem během pandemie doma tolik času,
že jsem ztrhala Edmilsona.
Vibrátor fakt dostal zabrat.
Z téhle kundičky se stal Vibroland!
Dotkla jsem se posluhovačky a ta dostala ránu.
Vánoční stromek svítil, aniž bych ho strčila do zásuvky.
V tom roce jsme se s Edem sblížili tak,
že se mnou omylem šel i na terapii.
Asi se mu tam nechtělo, protože se celý třásl.
Když jsem to řekla své terapeutce,
zareagovala: „Chápu.
Do života si nepouštíte muže,
protože se bojíte, že vás opustí
stejně jako váš otec.“
Já na to: „Pěkná pohádka. Tu si strčte do prdele.“
Něco takového.
Řekla: „Přestaňte před tím utíkat.
Abyste měla smysluplný vztah, musíte nalézt svého otce.“
A já: „Otce hledat nebudu.“
Ona zase: „Setkejte se s otcem.“ Já: „Nesetkám.
Edmilsone, co na to říkáš?“ On na to…
Když je řeč o vibrátorech,
kochám se reakcí publika.
Ráda sleduju vaše tváře.
Máme ženy, co ho mají doma, a nedají na něj dopustit.
Pak máme ženy zvědavé. Ty si ho pořídí.
Je vzrušující.
Pak máme chlapy, jejichž dívky je používají.
Vědí, že to pomáhá a je to super.
No a…
pak máme chlapy
s křehkými chlapskými egy,
co na vibrátory žárlí.
Opakuju: žárlí na vibrátory!
Jste žárliví? Kupte si ho, krucinál!
Nedává to smysl. Žádného chlapa za vibrátor nevyměníme.
Dávno víme, že vibrátor je mnohem lepší,
ale potřebujeme, aby nám někdo lezl na nervy.
Chlapa, co svojí holce řekne: „Ne, lásko,
takové moderní vymoženosti nepotřebujeme.
Vibrovat pro tebe budu já.
Vibrátory jsou tak akorát pro kurvy.“
Ženy, kdykoli muži nahání strach chování ženy,
vždycky dojde na tu stejnou nadávku.
Kurva. Vždycky kurva.
Není fér, že některé tyto pojmy
jsou pro muže lichotkou, ale pro ženu urážkou.
Pes. Nejlepší přítel muže.
Fena. Kurva.
Býk. Silný muž.
Kráva. Kurva.
Zlatokop. Lovec pokladů. Zlatokopka. Kurva.
Gabriel Medina, surfař.
Bruna Surfistíňa…
Kurva.
A kdykoli muž chce urazit jiného muže,
říká „zkurvysyn“.
Pokaždé za to můžeme my, kruci!
Fotbal je mužský sport.
Jednou z nejužívanějších nadávek je zkurvysyn.
Vždyť my ani nejsme na hřišti, vole!
A když jejich tým prohraje,
komu to vyčítají?
Matce rozhodčího.
Paní Juraciová, 80 let, sedí doma a plete.
Bez jakýchkoli pochyb to je kurva.
Nepeče kuře k večeři.
Peče velké, tlusté, chlupaté ptáky.
A proč je takovou urážkou
být potomkem děvky?
Kurvy jsou poskytovatelkami služeb,
které své zboží doručují včas
na rozdíl od subkontraktorů.
V životě nezažijete,
aby kurva přerušila kuřbu a řekla: „Takže Etevaldo,
bohužel to dneska nedotáhnu do konce, protože zítra bude pršet.“
Vždycky to dotáhne do konce.
A je jedno, jak dlouho jste ve vztahu,
deset let, rok, měsíc,
vždycky je přítomná obava,
která pronásleduje duši ženy.
A tou je…
otázka: „Kdy se zeptá:
nezkusíme anál?“
Tento strach sílí okolo výročí.
Jeho narozeniny, výroční prvního rande,
Vánoce, Dušičky.
Na devět z deseti žen ta obava padne.
A ty, které ji nemají, která to má ráda do zadku?
Pokud jste jednou z nich,
tak to dejte světu na vědomí, vytiskněte k tomu letáky!
Ale nesnažte se mě přesvědčovat, ať dělám to samé.
Nebuďte análními svědky Jehovovými.
Nechci v neděli vzývat anuse všemohoucího!
Nemám to ráda. Nejde o předsudek. Prostě to nemám ráda.
„Bruno, když to nemáš ráda,
tak to neděláš správně.
Nešetři olejem.“
Je to zadek, nebo kroketa?
Nechci čichat smrad přepáleného tuku, když píchám.
Mám horkovzdušnou troubu. Olej není třeba.
A to je hrozba, které čelí téměř každá žena.
„Nenecháš si přefiknout řiť?
Tak já si najdu někoho, kdo nechá.“
A kde lidi rozdávají
svoje prdele?
V „prdel trucku“.
„Prdel truck“ se blíží!
„Mastná prdel, holá prdel, čerstvá prdel!“
„Vlastní nádobíčko s sebou!“
A chlapi, co:
„Lásko,
měj otevřenou mysl.
Zkusme něco jiného.“
„Jasně.
Co třeba,
kdybys mě přivedl k orgasmu?“
Zatleskejte, pane! Vaše žena tleská.
No nic.
Ženy,
zvedněte ruce, jestli máte rády anál.
„A dát to celému světu na vědomí?“
Neodsuzuju vás.
Nemáte to ráda, babčo?
Nic se neděje. Já taky ne.
Dámy,
ovšemže můžeme prostě říct ne,
ale taky si z nich můžeme trošku vystřelit.
Zbožňuju vymýšlení výmluv, víte?
„Bruno, nech mě, udělat ti to do zadku.“
„Nemůžu. Zadek je offline.“
„Nedotýkej se ho, mám virus.“
Ale úplně nejradši
se mu podívám do očí a řeknu:
„Nemůžu tě to nechat udělat.
Bohužel tvůj pták
je moc velký.
Těch pět centimetrů by mě roztrhalo.“
Přestaňte žebrat o naše zadky a objednejte nám nějakou čínskou donášku!
Taková otrava! Stali se z vás řiťolezci.
„Chci tvůj zadek. Živím osm hladových krků.“ Do háje!
Krucinál!
Další věc, která vůbec nedává smysl, je ta věc s kozama.
Proč ženy skrývají svoje ňadra,
zatímco chlapi vystavujou na odiv svoje ošklivé bradavky?
Zrovna teď si nějakej trouba říká: „Bruno,
jestli chceš,
tak ty svoje cecíky ukaž.
Rovnou je vytáhni.“
Já svoje kozy ukázat nemůžu. Žádná žena. Chcete vědět proč?
Protože vy svoje malinkatý šulínky neudržíte v gatích.
A jsou to teda pořádně nemravní trpaslíci.
Ne, že by Cauã Reymond vytáhl svoji anakondou
kvůli mým kozám, že?
Víte, v čem je zakopanej pes?
Prsa mužů jsou svobodná.
Prsa žen jsou v podmínce.
Nosíme kotníkový monitor, zvaný podprda.
Proto kdykoli se muži nepodaří rozepnout podprsenku,
pomyslím si:
„Dozorce zapomněl klíčky.“
Ženy prožijí celý svůj život
ukrýváním svých bradavek.
Skrýváme své bradavky v tílkách,
v podprsenkách, v ústech svých bývalých.
Každá žena ví, že nejhorší místo na schování bradavek…
je horní díl bikin.
Když si konečně zavážete šňůrky,
vaše bradavky se zblázní. Jako by…
Potvůrky se snaží zdejchnout víc než vězni v Útěku z vězení.
Tak touží po svobodě.
A pokud zahlédnete uniknuvší bradavku,
proboha upozorněte majitelku!
Nemůže to cítit.
On se nespustí poplach, když unikne kolečko salámu.
„Já jí nic neřekla, protože jsem myslela, že chce být sexy.“
Nikdy to tak není. Nikdy!
Víme to. Uniknuvší bradavka nikdy nevypadá skvěle.
Přesně tak. Nikdy se neusměje a neřekne: „Ahoj!“
Ne!
Spíše…
Jako člověk přiskřípnutý dveřma
v tokijském metru.
„Bruno, stává se to neustále. Není to ničí vina.“
Ne. Nebývalo to tak.
Kdysi bývaly doby, kdy ženy mohly svá ňadra odhalovat.
Dokazuje to dost obrazů.
Podívejte se na obraz Adama a Evy. Tam je to naprosto jasně vidět.
Adam a Eva měli na sobě jen list.
Eva nenosila na ňadrech salát.
Jako by si otevřeli zelinářství potom, co je vyhnali z ráje.
Zbožňuju příběh Adama a Evy.
A co až to natočí křesťanská TV jako romantický seriál!
Představte si to obsazení.
Calypso Joelma jako Eva.
Eri Johnson jako Adam.
S přízvukem z Ria. Kurva!
Leo Dias jako had.
Jablko a drby.
Ten příběh miluju.
Změnila bych jedinou věc.
Myslím, že je nefér
vinit Evu z prapůvodního hříchu. Ne.
Není to fér.
Myslím, že to hážou na Evu proto,
že o tom rozhodly jen tři hlasy: Adam, Bůh a Cid Moreira.
Vezměte si, co jsme si z toho příběhu odnesli.
Bůh stvořil svět, všechna zvířata
a pak Adama.
Pouze Adama.
Jen toho drahouška.
Bůh se podívá na Adama a říká: „Simbo,
můžeš přefiknout cokoli, co tady uvidíš.“
Trošku jsem to upravila.
Představte si rajskou zahradu
jako testosteronem překypující pláž.
Taková ta, co se tam v životě neobjevil somrák.
Představte si Adama, jak tam přicházím sám,
single, s chutí vyvolat nějaké trable.
Představte si ho jako vítěze reality show,
co si válí šunky a má černou kšiltovku nasazenou kšiltem dozadu.
Má celou rajskou zahradu jen pro sebe.
Může dělat, co se mu zachce.
Může dělat to, co chlapi dělají, když jsou sami,
jako čuchat vlastní prdy a podobné věci.
Ale Adam chtěl m-Adam.
Vážně. Adam byl Adam-antní.
Mám tucet dalších.
Vážně, lidičky.
Díky.
Znuděný Adam si říkal: „Taková otrava!
Nemám si s kým hrát.“
Ochablý.
Adam je protivný. Jako malý rozmazlený fracek.
Myslím, že Adam byl historicky prvním Enzem.
Takže nedat mý A-dam…
Já říkala, že mám další.
…opakuje: „Taková otrava! Nemám si s kým hrát.
Budu si stěžovat pánu Bohu.“
Otevře WhatsApp.
„Paráda, taťulda je online.“
Pošle pánu Bohu audio zprávu.
„Tati, pojď si se mnou hrát!“
Bůh nechá toho, co dělá,
a řekne: „Nazdar, mrně.
Tatínek ti stvoří skvělou hračku.“
A stvoří Evu.
Tudíž jsme zjistili,
že jsme byly stvořeny těm usmrkancům pro zábavu.
A jako by to nestačilo,
Bůh ke stvoření Evy použije kost z Adamova těla.
Takže se už rodíme zadlužené. Dlužíme těm hajzlíkům laskavost.
Proto kdykoli potkám nového chlapa,
pozvu ho na grilovaná žebra,
abych ten dluh takhle srovnala.
Taky mu ho vykouřím, což pokryje poplatky a úroky.
Myslím, že když Bůh stvořil Evu, tak trefil hřebík na hlavičku.
Představte si Evu, nejkrásnější babu na světě,
jak ze dna moře vstoupí do rajské zahrady
ve stylu Ex na pláži.
Nemyslím,
že Bůh s Adamem udělal velké terno.
Bohu chvíli trvalo, než muže odladil.
Na první dobrou se mu to podařilo jen s Rodrigem Hilbertem.
Představuju si
Adama
jako ošklivého chlápka s dobrým srdcem.
Však znáte takový ten typ?
Nechcete si to s ním rozdat,
ale rozptýlí vás, vlítnete na to a on ho má jako kládu?
Holky to znají, že jo?
Každá někdy dala šeredovi s obrovským ptákem.
„Ne, je úžasný, vtipný, milý.
Jen rozváží pizzu.“
Představte si Adama,
jak zmerčí překrásnou kost a spustí:
„Býváš tady často?“
Chuděrka Eva, co měla Adama jako jedinou dostupnou volbu.
Otevřete Tinder a vidíte Adama.
Instagram. Adam.
WhatsApp skupina, Adam. Bože, Cid Moreira.
Dlouhé audio vzkazy.
Děvčata,
nic si nenalhávejte.
Neseme si společně s Evou vinu z tohoto prapůvodního hříchu,
protože podle toho příběhu
Eva nedokázala odolat…
jablku.
Nešlo o Nutellu, plátky slaniny, nebo pivo při sambě. Ale o jablko.
Kdy vás naposledy uprostřed noci přepadla žravka,
vy jste vyskočily z postele, otevřely ledničky a nacpaly se jablky?
Nikdy!
Jablka nemáme rády. Nevěříme jablkům.
Sněhurku jsme četly všechny!
Jediné jablko, po které toužíme, je na iPhonu. K čertu s ostatníma!
A kdo podle toho příběhu přemluvil Evu, aby si z jablka ukousla?
Had. Ne.
Ne!
Nedokážu si představit nahou ženu,
jak hovoří s hadem.
Zkusila jsem všelijaké drogy.
Mluvila jsem s kapradím, pandama, ufounama, ale hady nemůžu vystát.
Hadi jsou jedovatí.
Hadi jsou otravní.
Nemají ani ruce, aby vám zamávali.
Když nemají ruce, jak dostali jablko do Edenu?
Driblovali s ním?
V tom měl určitě prsty Adam.
Do toho musela zasáhnout Adamova ruka.
Vzpomínáte, že když přišla Eva,
byla nahá.
Víte, co se děje s muži, když spatří nahou ženu.
Adam byl…
Kozy!
„Kozatá frnda!“ To tehdy ještě neznali.
Možná to bylo ono. Prapůvodní hřích byla Adamova kobra zvedající hlavu.
A ještě jedna věc.
Adam na stvoření Evy daroval žebro.
Na kresbách by měl Adam vypadat…
Všechno se to v tom příběhu zvrtlo
a troufám si říct, že to bylo proto,
že Bůh
je otcem.
Pokud by byl matkou,
nikdo by před obědem do zatracenýho jablka nekousal.
Matky drží děti pěkně zkrátka.
Kdo má máti se vznětlivou povahu, ten ví. Převlečený Satanáš.
Ta moje je tady.
Miluju svoji mámu. Mami, ty to víš.
Hrozně jí fandím. Sama vychovala dvě děti, je silná, ale převtělený Satan.
Bože! Ta baba má ale temperament. Furt mě komanduje.
Mě a moji sestru.
Před pár lety se moje starší sestra, Carolina,
rozhodla vdát.
Tragédie, vidět osobu, kterou milujete,
vydat se touto ďábelskou cestu,
vkročit do údolí stínů.
Sestry, snažila jsem se ji přivést zpět ke světlu,
ukázala jí drogy a swingové kluby.
Temnota manželství ji zlákala.
Nejhorší je, že chtěla, ať jí jdu za svědkyni.
Mámu posedl takový fantas, že mě donutila jít sestře za svědkyni.
Připouštím, že jsem byla nešťastná
a pila přes míru.
Zvracela jsem.
Na svoji sestru.
Nádherná historka.
Dva roky po svatbě Caroliny
mi volá a říká:
„Čau. Mám skvělou zprávu.
Jsem těhotná!“
A já říkám: „A já opilá!“
Ona odvětí: „Už zas?“ A já: „Ještě.“
Řekne: „Jsem těhotná a chci,
abys byla kmotrou mojí dcery.“
Povídám: „Drahoušku,
to ses nepoučila?
Nemůžu být kmotrou.
Nemám jí co nabídnout.
Jsem pěkná zvenčí, ale zevnitř zkažená až na kost.
V žilách mi proudí směs alkoholu a koření z instantních nudlí.
Jsem dětinská.
Můžu přijít s opicí, vyžahnout svěcenou vodu z kropenky,
plesknout kněze po zadku, zvednout sutanu a říct: „Ej, ptáček zpěváček!“
O temperamentu mojí mámy jsem vám vykládala, že jo?
Tak jsem kmotra!
Dinda Bru.
Pak přišla na svět moje neteř. Jmenuje se Clara.
Je tak roztomilá.
K sestřině nelibosti vypadá její dcera přesně jako já.
Ušetřila mě vší těžké práce.
Na třetí narozeniny mé neteře mi volala máma
a po tom rozhovoru jsem láskyplně máti přejmenovala
na call centrum zkázy.
Volala mi, aby dělala peklo na zemi.
- „Čau, mami.“ - „Čau, zlato!“
Cože?
Nikdy se ke mně tak nechová.
Kam se poděl pekelný oheň?
„Mami, co potřebuješ?“
„Poslyš, jde o tvoji neteř.
Tvoje neteř má narozeniny
a potřebuje postel.
Třeba by jí její kmotra…“
Kmotra!
„…mohla nějakou dát?“
Chápu. Nebyla to láska, ale faktura.
Lidičky,
na děti expert nejsem.
Nevím, kde se vypínají a zapínají.
A moje neteř si prošla dost otravnou fází.
Vážně. Jen spala, řvala, blila a srala.
Jako já na šrot.
Já jí dala něco na kocovinu.
Sestře se to nelíbilo!
„Tohle jí dávat nesmíš. Je to miminko.“
Říkám: „Já taky. Dodnes si strkám věci do pusy!“
Naše domácí hádky.
Když to z mámy vypadlo, napadlo mě:
„Neteř má tři roky.
Bude asi tak velká jako sendvič ze Subway.
Postel pro dítě téhle velikosti přece nemůže být drahá.“
Tak říkám: „Mami, mám práce nad hlavu.
Vyber postel, vezmi si moji kreditku a já to zaplatím.“
Na tom, že mámě půjčím
svoji kreditku,
není nic špatného.
Matky jsou svaté.
Máma mi darovala život, kojila mě, už ptáky nekouří.
Takže…
S bankou mám dohodu.
Kdykoli použiju kreditku,
banka mi pošle zprávu, takže vím, co kupuju za kraviny.
Jako: „Opravdu dáte 300 reálů za minišaty á la Teletubbies?“
Byla jsem na pracovním schůzce,
máma měla moji kartu
a přišla mi následující zpráva:
„Právě jste utratila
dvanáct set reálů v obchodu s nábytkem.
Napadlo mě: „Mámu okradli. Počkat.
Unesli ji. Neuvěřitelné!“
Tak jí volám: „Mami, není ti nic?“
„Je mi dobře.“
„Dostala jsem podivnou zprávu o nákupu.
Koupila jsi snad celý obchod s nábytkem?
„Ne, ty káčo. Já jen koupila postel tvojí neteři, jak jsem ti říkala.“
„Mami,
zbláznila ses?
Dvanáct set reálů za dětskou postýlku?
Jak to?“
„Je to Elsina postel. Z Ledového království.“
„Tak jí tu postel sakra pěkně vrať!
Zbláznila ses?“
Dvanáct set reálů za dětskou postýlku!
Moje manželská postel nestála tolik.
A to je v permanenci jako otočné dveře.
„Mami, to je nesmysl. Vrať sakra ten šmejd!“
Řekla, že to nemůže udělat.
„Mám snad na výběr?
Koupila jsem Elsinu postel? Z Ledového království?
Ona odvětila: „Gratuluju!“
„No tak fajn, mami.
Když ji vrátit nemůžeš, zaplatím to, ale poslouchej.
Chci na tu postel padnout
se sklenicí skotské v ruce
a Elsa, ta mrcha malá, ať mi do sklenice prdí kostky ledu.“
Ta malá bude v té posteli spát až do 80. Krucinál!
Přijde v ní o panenství.
Chci video a fotky jako důkaz.
Za pár let nad tu postel nechám nainstalovat zrcadlo
a Elsa mě bude tím svým ledovým jazykem olizovat.
To všechno jsem řekla
svojí mámě.
Dštila jsem oheň a síru.
Vážení,
jsem komička.
Neberou mě vážně.
Řvala jsem to po ní
a ona mi na to řekla: „Jsi vtipná!“
Za rok po té postelové příhodě
jsem ještě pořád postel splácela
a píchala špendlíky do Elsiny panenky voodoo.
Carolina mi volá: „Čau,
mám skvělou zprávu!“
„Jestli jsi těhotná, zauzluj si haksny.
Když porodíš, tlak nebo účet z kreditky mi letí komínem.
Řekla: „O to nejde.
Našla jsem si práci.“
A já: „Zaplatíš mi tu postel?“
Ona řekne: „Jsi fakt vtipná!“ A já…
„Mám práci,
ale není v Brazílii.
Našla jsem si práci ve Vietnamu.“
Já říkám: „Zlatíčko,
neučíš angličtinu? Co se stalo?
Podpálil ti někdo školu?“
Práskla telefonem.
Lidičky,
Carolina, moje sestra,
se přestěhovala do Vietnamu.
Clara, moje neteř,
se přestěhovala do Vietnamu.
Mojí jedinou starostí bylo: „Co se stalo s postelí?
Mami, co postel?“
„Já se snažila, ale nevešla se do letadla.“
Říkám: „Na co letadlo?
Stačí, když skočí na postel a budou pádlovat až tam.
Přes oceán!
Moana to zvládla!“
Elsina postel z Ledového království
je teď u mojí mámy.
Pětašedesátiletá dáma,
která ani nepozná Disney Channel.
Nech to být.
Půl roku poté, co se sestra odstěhovala do Vietnamu…
Kdo mi volá?
Call centrum zkázy.
„Čau, mami.“
„Čau, drahoušku!“
Říkám si: „Ten tón znám.
To je hlas ďábelského fundraisingového telemarketéra.“
„Tak copak byste rádi? Ven s tím?“
„Tvoje neteř,
tedy tvoje kmotřenka,
potřebuje
bicykl.“
Já říkám: „Takže zaprvé,
žádné dítě v podstatě kolo nepotřebuje.
Děti potřebujou kyslík, světlo, pitnou vodu.
To dítě se potřebuje vrátit do Brazílie, aby spalo ve své posteli.
K čemu by jí bylo kolo?
Pracuje snad pro Uber Eats?“
Jsou jí čtyři roky.
„Sakra roznáší snad roviny?“
Moje mám: „To je sprosté!
Potřebuje kolo, protože bez něj se ve Vietnamu s nikým nezkamarádí.“
Říkám: „Ať si pro mě za mě hraje třeba se šrapnelem.
Mojí kreditky se nikdo ani nedotkne. Ztracení rodinní příživníci.“
Fakt jsem to mámě řekla.
Za pět sekund jsem toho už litovala.
Máma na mě do telefonu ječela z plných plic.
Pak zavěsila, zavolala znova a zase zavěsila.
Tak říkám: „No dobře. Kolik stojí malinkaté kolo?
Prosím, nezapomeň, že chci jen cenovou nabídku.
Už ti nevěřím, ty moje takzvaná matko.“
Ona: „To je drzost!
Mám nabídku.
Ale nejdřív ti musím něco říct.“
„Tak jo, madam, v čem je háček teď?“
Tvoje neteř
měla ve Vietnamu kolo z půjčovny
a zranila si nožku o řetěz toho kola.“
„Co? Neměly by nohy zůstat na pedálech?
To je tak pitomá, že neumí jezdit na kole?“
Máma říká: „Drž klapačku! Byla to nehoda.
Tvoje neteř jela na kole
a usnula.“
Hej!
„Momentíček.
To kurva nedává žádný smysl.
Ty mi tvrdíš, že čtyřleté dítě usnulo na jedoucím kole?
Chceš říct, že jsem vyplázla 1 200 reálů za Elsinu postel,
když to děcko usne naprosto kdekoli?“
Pak mi máma řekla cenu
toho kola s chráničem řetězu
pro tu natvrdlou Šípkovou Růženku.
Patnáct set reálů
za kolo téhle velikosti. Říkám: „Mami,
proč to dítě tak rozmazluješ?“
Když jsme s Carolinou byly malé,
neměly jsme vůbec nic.
Nosila jsem oblečení jedině značky Carla.
Carla je moje nejstarší sestřenice.
Jsem nejmladší ze šesti sestřenic a bratránků. Oblečení se dědilo.
Když se dostalo ke mně, zbývalo mu 1 % energie.
Bílá trička měla žluté průramky v podpaží,
vypadala anemicky. Opravdu.
Prala se v kyselině listové.
Stejně jako moje neteř, i já jsem dostala něco z pohádky.
Císařovy nové šaty.
Říkám: „Mami.
Proč, mami?
Proč to dítě tak rozmazlujeme?
Máma říká: „Protože je výjimečná. Je polyglotka.“
Říkám: „Není.“ Máma na to: „To teda je.“
Říkám: „Nevím, co to znamená!“
Vysvětlila mi to.
„Tvoje čtyřletá neteř hovoří portugalsky, anglicky a vietnamsky.“
Já na to: „To ne.
To by si nedovolila.“
Kdo si myslí, že je?
Že si dovoluje být nejchytřejší v rodině hlupáků?
Proto nemá žádné kamarády.
Zatracený fracek s frňákem nahoru!
Ta určitě sedí v první lavici.
Řekni jí, ať si sedí vzadu, propadne tři roky po sobě,
prodává trávu a uvidíš, kolik si nadělá přátel.
Polyglotka, to určitě!
Ha, polyglotka. Portugalsky plkám samé kraviny.
Slangu rozumím. Mluvím s Venturou a rozumím tomu, co říká.
Byla jsem tak nasraná. Tak volám sestře do Vietnamu.
Vzala mi to a říká:
„Chci si promluvit s tou usmrkanou,
nadutou, hubatou, ospalou,
zatracenou polyglotkou,
tím zpropadeným géniem.
Zvládá vietnamštinu, ale neumí jezdit na kole?“
Zavolala mi neteř. Roztomilé.
Ten usmrkánek si vzal mámin iPhone
a zavřel všechny apky.
Nesnáším ty hi-tech děcka. Jako by frnda jejich máti měla wifi.
Říká:
„Čau, Dinda Bru.“
Já na to: „Tak ty jseš velký zvíře.
Zatracená polyglotka, co?“
Usmrkaná, nadutá, hubatá, zpropadeně výjimečná, zatracená malá polyglotka.
„Tak ty umíš vietnamsky. To jsi teďka kápo, co?
Řekni něco vietnamsky.“
A řekla.
Dala telefon do stojánku, koukla se mi do očí…
A já byla…
To škvrně se mnou pěkně vyběhlo.
Jako animák, kde Pingu udělá…
Polyglotka, to určitě!
Říkala jsem vám, že má máma temperament, že jo?
Koupil jsem ho!
Kolo za 1 500 reálů.
Přišlo mi video, jak ve Vietnamu jezdí na kole.
A já: „1 500!“
Zavolala jsem mámě: „Mami, když sečtu postel a kolo,
utratila jsem 2 700 reálů na dítě,
které jsem ani neporodila.
Ty peníze, co jsem do něj vrazila,
mě opravňují vylézt na pódium a vykládat o něm.
A zavolej to mojí sestře, té zatracené děvce.
Před úplně celou zemí!“
A teď je to na Netflixu!
Díky.
Problém…
Když to ale řeknu na Netflixu, tak je blbý, že to uvidí celá rodina.
Dokonce i ti ve Vietnamu!
Trochu se bojím jejich reakce. Možná přijdu o svoji rodinu.
Když mi to táhlo hlavou, zavolala jsem terapeutce.
„Doktorko,
co ten nápad, že se mám poohlédnout po tátovi?
Věřili byste, že já se toho lumpa vydala hledat?
Neměla jsem na něj žádný kontakt,
ale vzpomněla jsem si, že jeho dcera mě sleduje na Instagramu.
Poloviční sestra.
Je to celkem psina.
Půl na půl sestra a quattro formaggi.
Co mě to ale napadá, když řeším rodinné záležitosti.
Napsala jsem jí. Nikdy jsem s ní nemluvila.
Říkám: „Čau!
Poslyš,
máš číslo na svého… mého… našeho tátu?“
Do prdele!
Ovšemže ho měla.
Můj táta ji vychoval.
Měla tátu
celý život.
Rozmazlený fracek! Je to pohoda, když je táta doma, ty spratku, co?
Představ si můj život zanedbávání otcem, ty ubožačko!
Jsem v pohodě. Brzo mi odpověděla.
Řekla: „Ahoj, sestři,
tady je tátovo číslo.
Hodně štěstí.“
Ti, vychovávaní s láskou, mi pijou krev.
Takže jsem měla číslo na svého tátu.
Ani jsem nevěděla, jak ho mám uložit.
Táta? Taťka? Nemo?
Uložen jako „táta“.
Pak si přečtu na jeho WhatsAppu
„spatřen naposledy 1984“.
Řeknu si: „Zatracený flákač.“
Žertuju o tom,
ale byly to pro mě těžké chvilky,
protože to měla být první slova, která tátovi řeknu,
a já nevěděla, co vlastně říct.
Tak jsem nechala promluvit srdce
a jediné, co jsem zvládla napsat, bylo:
„Zdarec, cizinče!“
Napsala jsem: „Čau, tati.
Jmenuju se Bruna. Jsem tvoje dcera.“
Emoji.
Na překonání ostychu jsou skvělé.
Odpověděl.
Napsal:
„Čau, dcerko.“
A já: „Božínku,
já mám tátu!
Teď jsem tátova malá princeznička.
Už nesmím randit s drogovýma dealerama.“
Kecám. Můžu.
Pak jsem přehodila na vážnou nótu:
„Tati, musíme se potkat.
Potom, co jsi zmizel, se už nikdy nikomu se mnou nepostavil pták.
Je to na dlouho. Vysvětlím pak.
Moje terapeutka říká,
že se máme potkat, protože jsem trochu excentrická
a trochu trhlá.
Že prý není správné jednoho bývalého přejet
a dalšího pobodat.“
Hříchy.
Tak sexistické.
„Mám trauma z toho, že jsi odešel.
Shrnu to. Jsem šílená a můžeš za to ty. Emoji.“
Píše: „Jestli se chceš setkat,
pořád žiju ve stejném městě,
kde ses narodila.“
A já: „Kurva! Fakt nám to hledání nejde.
Tak malé město. Kde se všichni znají.
Víte, kde žije Candyman.
Obcujou v rodině, neb nemají na výběr.
Tak to u nás v rodině chodí. Rodokmen propletený jako vinná réva.
Moje teta tady pořád žije. Ta lesba. Ano.
Říkáme jí tetička Butch.
Zavolám tetičce Butch a říkám… Tetička Butch se vám líbí, co?
Tetička Butch.
Říkám: „Setkám se s tátou.“
Řekla mi, že mi pomůže. Tak jsem tam šla.
Byla jsem nervózní, tetička Butch byla nervózní.
Na místo našeho setkání jsme dorazily první.
Byla jsem tak nervní, že jsem to skoro zabalila.
Říkám: „Tetičko Butch, skočím si koupit cigára.“
A vzpomenu si, že nehulím. Do háje.
Zastavuje tam auto.
Bylo to tátovo auto.
Přiznávám. Nejdřív jsem se podívala na model.
Ať vím, o co jsem přišla.
Byl to křáp. Do Disney Worldu by mě nevzal.
Vystoupil z auta
a oči měl zalité slzami.
Říkám: „Tati,
ty brečíš?“
On říká: „Ne, jsem namol.“
Tak o tom mluvím!
Dokázal, že je to můj táta!
Šílené, že svého otce znáte tak dlouho.
Je těžké odpustit někomu,
kdo vás opustil.
Ale zároveň bylo super vidět,
že jsem po něm něco zdědila a nevěděla, kde se to ve mně vzalo, víte?
Ve svém otci jsem spatřila lehkovážnost,
alkoholismus, závislost na sexu.
Fakt pocházím z toho rozkroku!
Cítila jsem se vítaná, doma, příjemně.
Byla jsem tak šťastná, že jsem chtěla poděkovat lidem,
kteří mi s tím pomohli.
Volám své poloviční sestře.
Abych jí poděkovala. Říkám: „Hádej, kdo má teď taťku, potvoro!“
Usadím otce do svého auta
a zajedu do sirotčince: „Mám tatínka a vy ne!“
Pak jsem šla zase na sezení.
Když jsem přišla,
terapeutka mi řekla: „Bruno, vážně,
nemusíte se schovávat za vtípky.
Jaký to byl pocit potkat svého otce?“
Říkám: „Doktorko, nevím proč, ale díky setkání s otcem jsem promyslela
a přehodnotila
všechny své minulé vztahy
a dospěla k závěru,
že je mi líto…
všech mých bývalých.“
Jednoho, že jsem ho přejela.
Dalšího, že jsem ho bodla.
Ale je mi jich všech líto, protože jsem si jistá,
že si už nikdy ani s jedním z nich nevyjdu.
A pokud si myslíte: „Ta holka si hodně věří.“
Ano, tvrdě jsem na tom makala,
protože díky každému chlapovi, co se mi mihl životem,
jsem se cítila jako nula.
Jeden se se mnou rozešel, protože jsem nebyla dost pěkná,
nebyla sexuálně atraktivní.
Měla jsem ráda chlapíka, co se nechtěl ani setkat,
protože randil s Grazií Massaferou.
A protože jsem nikdy nevynaložila na žádný vztah moc času,
věnovala jsem nakonec veškerý čas a pozornost,
lásku, oddanost,
někomu, o kom vím, že mě nikdy neopustí.
Mně samotné.
A tato oddanost mi umožňuje vystoupit na toto pódium,
podívat se na vás a říct:
„Splnila jsem si většinu svých snů.“
Dnes hraju před vyprodaným sálem,
mám tisíce fanoušků a jsem nechutně zazobaná.
A jsem první Brazilka,
co má komediální speciál na Netflixu.
Chtěla jsem vám to říct. Obzvlášť vám, ženám.
Chtěla jsem to poselství předat především vám.
Ne, abych vám říkala, ať zůstanete single, děvčata. O to nejde.
Jen chci, ať nikdy nezapomínáte,
že na nás společnost hodně tlačí,
abychom s někým chodily,
jako by to byl hlavní cíl našich životů.
Jako by to, že nejsme ve vztahu,
bylo selhání.
A to nás nutní kývnout na věci, které bychom přijímat neměly.
Nutí nás to toužit patřit někam, kam nezapadáme,
takže se kvůli tomu musíme scvrknout.
Ženy, existuje tolik věcí, o které můžeme usilovat.
Můžeme mít více než jen práci.
Můžeme mít kariéru.
Takže
až se zamilujete,
zamilujte se, oddejte se a poddejte se tomu,
ale nikdy nezapomínejte na to,
že musíte na prvním místě milovat sebe.
Chlapi,
říkám…
naprosto všechno…
své terapeutce.
Podívá se mi do očí a řekne:
„Jste tak vtipná!“
Převelice vám děkuji, dámy a pánové!
Děkuji vám!
Moc vám děkuji.
Tak a je to! Zvládli jsme to!
Obzvlášť děkuji mámě,
která mě sama vychovala a poslouchala,
jak o tátovi mluvím ve svém prvním Netflix speciálu.