Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Official YIFY movies site: YTS.MX
BRUNA LOUISE: BEDÖNTÉS
Jó estét, São Paulo!
Úgy örülök nektek!
Baromi boldog vagyok.
Minden oké, csajszi?
Biztos szűz vagy még.
Nagyon izgalmas lett az életem.
Jól tudjuk, hogy egy nőnek nehéz bárhonnan is kitűnnie.
Azt, hogy nekem sikerült és telt házas előadásaim vannak,
nektek köszönhetem. Köszönöm!
Hálásan köszönöm!
Sajnos tudjuk,
hogy amikor egy nő kiemelkedik valahonnan,
vagy hatalmi pozícióba kerül,
mindig jön valaki,
aki azt kérdezi:
„Kivel dugott, hogy idekerüljön?”
Ha tőlem kérdezik,
hogy kivel dugtam,
azt mondom: „Jó sok sráccal.”
Nem semmi, hogy egy férfi sem segített előrejutni.
Csak útban vannak!
Dugtam egy fickóval, aki ellopta a tévémet.
Drogot vett belőle. Komolyan.
Ráadásul bejelentkezve maradtam a Netflixbe,
és olyan sorozatokat néz, amiket utálok. Tönkretette a javaslataimat.
Ne gondoljunk, hogy egy férfinak bármi köze is van egy nő eredményeihez!
Szegény nő kidolgozza a belét, hogy vehessen egy drága kocsit,
erre valaki azt mondja: „Biztos a sugar daddyjétől kapta.”
Nekem sima apám sincs.
Ne higgyük, hogy a nők rúdugrással jutnak előre az életben!
Persze nem leszek képmutató,
és nem mondom azt,
hogy sosem értem el semmit szexszel.
Mert de.
Nem is keveset.
„Szexelsz, Bruna?” Nem.
Csak mesélek róla.
Nem lesz szép.
Tiszta lelkiismerettel mondom,
hogy a tetőtéri lakásomhoz vezető út
olyan farkakkal van kikövezve, amik nem álltak fel nekem.
Ugye tudjátok, hogy ernyedt farkaknak tapsoltok?
Ami szomorú, de legalább gazdaggá tesz.
Már nem is én írom a poénokat.
Randizgattam egy sráccal, és nem tudom, mi ment félre,
de nem dugtunk az első randin.
Nőtársaim, kérlek titeket,
csókolózzatok és dugjatok velük!
Különben elvárásaitok lesznek,
bonyolódik a dolog, és megutáljátok a pasit.
Lehet úgy nyög, mint egy ló.
Vagy a nyelve mozgatása nélkül nyalogat. Iszonyat idegesítő!
Vagy Bolsonaróra szavazott. Mert ugye…
Dugjatok, aztán viszlát!
Azok a kicseszett elvárások!
Az ötödik randinkon végül úgy döntöttem, dugok vele.
Akár tetszik neki, akár nem, az arcára ülök.
Céltudatosan jövök el otthonról.
Szóval megfürödtem,
felvettem egy tangát…
ami jól be is vágott a seggembe. Utálom a tangát.
Komolyan mondom,
akik minden nap azt viselnek, tuti, hogy már élni se nagyon akarnak.
A segged felfalja. Igaz?
A segglyukad azt se tudja, mit csináljon. Ennyit lát.
Az égvilágon semmit.
De aznap este bevállaltam, és olyan mélyre csúszott a tangám,
hogy a kihalászóját lovaggá kellett volna ütni.
Aztán felmentem a lakására.
Pedig nem szokásom. Nem vagyok kínai kaja.
De akkor bevállaltam.
Odaértem, és ő is készen állt rá.
Mindketten készen álltunk. A farka viszont…
Minden nőnek van egy titkos fegyvere
„faroklomhaság” ellen.
Mind tudják,
hogy ha nem áll,
csak szopni kell.
Tényleg. Beindul a vérkeringés,
feláll, ráülsz és irány a mennyország!
Ámen, nővéreim!
Komolyan belevetettem magam.
Csak úgy csattogott az állkapcsom.
Nagyon felizgultam.
Én csak szoptam, a farka meg tetszhalott volt.
Szoptam, de a farka meg se moccant.
Én csak…
A farka meg…
Már-már viccesnek találtam.
De csak mert annyira bizarr volt.
Meddig kell a Sátán nedves tésztáján csámcsognom?
Ha szoptatok már petyhüdt farkat, tudjátok, miről beszélek.
A lelked elhagyja a testedet.
Pillecukor van a szádban!
Aztán meg popcornhéj.
Pedig nem is ettem popcornt!
Nem tudtam megállni.
Ezt csináltam.
Kinevettem a farkát.
Azt hitte, fulladozom.
Volt önbizalma.
Így történt.
Azt mondjátok, miket ki nem talál Bruna, pedig megtörténtek.
Nem áll fel rám a srácoknak.
Ez lett a mindennapi rutin.
A kemény farkak Thanosa lettem.
A fickó előkapja a farkát, az meglát engem és…
De inkább úgy fogom fel, hogy tisztelnek. Meglátnak és meghajolnak előttem.
Csak az a baj, hogy úgy is maradnak.
Elkezdtem aggódni. Pszichológushoz is jártam miatta.
Azt mondtam: „Elegem van a petyhüdt cerkákból.”
Mire a pszichológusom: „Bruna, rá kell jönnünk,
miért nem engedi be a férfiakat az életébe.”
Mire én: „Dehogy engedem én be őket!
Egy nimfácska várja őket a recepción.
Hagyják az életemet!”
Azt mondta, meséljem el a történetemet, hogy lássuk, honnan indult.
Röviden vázoltam neki. Nektek is elárulok pár dolgot.
1984-et írtunk,
amikor is megszületett Bruna Louise,
méghozzá öt kilóval.
Mint egy bébi víziló.
Akkora voltam, hogy az orvos azt mondta anyámnak: „Ejha!
Mi lesz a neve ennek az ötkilós gyereknek?”
Mire anya: „John bácsi.”
Nem a súlyom miatt. Volt egy kis bajszom.
Természetes szülés volt. Anya a gyerekével törődött,
apa kiment cigizni és vissza se jött.
Apám elhagyott minket a születésem napján. Volt képe felhívni anyámat,
hogy "Elhagylak titeket. Bocsáss meg! Szülés utáni depresszióm van."
1998.
Bruna Louise először megy el terápiára.
Odaér és megkérdezi:
„Mennyibe kerül egy kezelés?”
Azt mondja: „Százötven real.”
2001.
Brunának végre sikerül félretennie 150 realt.
Nem volt egyszerű.
Visszamegy a pszichológushoz és azt mondja:
„Doktornő, habár fiatal vagyok, mégsem bízok a férfiakban.
Így nem tudok stabil kapcsolatot kialakítani.”
Mire ő: „Sajnos velem sem. A kezelés ára már 210 real.”
2002.
Ronaldo megnyeri a világbajnokságot Brazíliának
a bébiszamurájos frizurájával.
2003.
Bruna sajnos lemásolta Ronaldo bébiszamurájos frizuráját.
2005.
Abban az évben kaptam meg az első munkámat.
Vécépapírt árultam.
Imádtam. Simán mondhattam az embereknek, hogy dugják fel a termékemet.
2007.
Abban az évben kezdtem el randizgatni.
Az első kedvesem!
Három hónapig tartott.
Azért szakítottunk,
mert én szerettem valamit, amit ő egyáltalán nem.
Magamat.
2009.
Nagy erőfeszítések árán sikerült vennem egy autót.
Nagyon boldog voltam,
mert teljesült az akkori legnagyobb álmom.
Az első fiúm után mentem,
és remekül alakult a dolog.
Elütöttem.
2010.
Abban az évben kezdtem a stand-upot.
A pszichológusom nagyon izgatott volt.
„Örülök, hogy stand-upozik. Szívesen elmennék az előadására. Mennyibe kerül?”
Azt mondtam: „Százötven real.”
Mire én: „Csak vicceltem, doki. Ingyenes. Kérem, hozzon valakit!”
Eljött és nagyon örült, hogy a színpadon lát.
Azt mondta: „Bruna, biztos vagyok benne, hogy sikeres stand-upos lesz,
és sokat fog látni engem.”
Erre én: „Eljön a többire is?” Mire ő: „Maga jön terápiára.”
Igaza volt.
2016.
Adélio farka lekonyult.
2017.
Roberval farka is lekonyult.
2018.
Jair is leeresztett.
Pedig megválogattam a randipartnereimet.
2019-ben végre megismerkedtem valakivel,
aki sosem konyult le.
Edmilsonnal, a vibrátorommal.
Aztán jött 2020, és a járványtól mindenkinek lekonyult.
Annyi időt töltöttem otthon,
hogy Edmilson rövidzárlatos lett.
Volt bőven akció.
A puncim vibrátorfüggővé vált.
Megérintettem a házvezetőnőt és megráztam.
Be se kellett dugnom a karácsonyi világítást.
Abban az évben olyan közel kerültem Edhez,
hogy véletlenül terápiára is elvittem.
Szerintem nem akart jönni, végig remegett.
Amikor elmondtam a pszichológusomnak, azt mondta: „Már értem.
Azért nem enged magához közel egy férfit sem,
mert fél, hogy elhagyják,
mint az apja.”
Mire én: „Cuki mese. Dugja fel magának!”
Valami ilyesmit mondtam.
Azt mondta: „Ne meneküljön előle!
Egy egészséges párkapcsolathoz meg kell keresnie az apját.
Mire én: „Dehogy fogom megkeresni.”
Erre ő: „De, keresse meg!” Én meg: „Nem fogom.
Te mit gondolsz, Edmilson?” Ő meg csak…
Szeretem nézni a közönség reakcióit, amikor vibrátorokról beszélek.
Jó látni az arcotokat.
Vannak nők, akiknek van otthon,
és imádják.
És vannak a kíváncsiak. Nőtársaim, vegyetek egyet!
Egészen vibráló.
Vannak pasik,
akiknek a barátnőik használják. Tudják, hogy segít.
És vannak a törékeny egójú pasik,
akik féltékenyek a vibrátorra.
Megismétlem. Féltékenyek a vibrátorra.
Féltékeny vagy? Vegyél egyet magadnak!
Tök felesleges. Nem cseréljük le a vibrátorunkat egy férfira.
Tudjuk, hogy a vibrátor sokkal jobb,
de kell valaki, aki az idegeinkre megy.
Azt mondja a fickó a csajának, hogy „Nem, kicsim,
feleslegesek ezek a modern cuccok. Én is tudok rezegni neked.
A vibrátor kurváknak való.”
Amikor egy férfi megijed egy nő viselkedésétől,
mindig ugyanazt a szót használja.
A kurvát.
Nem fair, hogy számos kifejezés
dicséret a férfiak számára, de sértő a nőknek.
Hím kutya: az ember legjobb barátja.
Nőstény kutya: szuka.
Bika: erős férfi.
Tehén: kurva.
Férfi aranyásó: kincsvadász. Női aranyásó: hozományvadász.
Gabriel Medina: szörfös.
Bruna Surfistinha…
Kurva!
Ha pedig egy férfi egy másik férfit akar sértegetni,
azt mondja, „kurva anyád”.
Mindig a mi hibánk!
A foci a mai napig a férfiak sportja.
A „kurva anyád” az egyik leggyakoribb sértés.
A pályán sem vagyunk, haver!
És ha kikap egy csapat,
kit hibáztatnak? A játékvezető anyját.
Ms. Juraci, 80 éves, otthon kötöget.
Nyilvánvalóan kurva.
Nem sült csirkét készít vacsorára,
hanem bőrös virslit.
Különben is, miért olyan sértő
egy kurva porontyának lenni?
A kurvák szolgáltatók,
akik időben szállítják az árut,
nem úgy, mint a vállalkozók.
Olyat sose fogsz látni,
hogy egy kurva félbehagyja a szopást és azt mondja: „Etevaldo,
sajnos nem fogom tudni befejezni, mert holnap esni fog.”
Mindig teljesíti a feladatot.
Nem számít, mióta tart a kapcsolatod,
tíz éve, egy éve, egy hónapja,
mindig van egy félelem, ami a nőket kísérti.
Mégpedig ez a kérdés: „Mikor fogja megkérdezni,
hogy seggbe kúrhat-e?”
Az ünnepnapok közeledtével ez az érzés pedig csak fokozódik.
A farokmester születésnapja, randiévforduló,
karácsony, halottak napja.
Tízből kilenc nő szenved ettől a félelemtől.
És aki nem, azok közül ki szereti seggbe kapni?
Ha te is közéjük tartozol,
akkor nyugodtan kürtöld csak világgá!
De ne próbálj meggyőzni, hogy én is szeressem!
Ne legyetek a segg Jehova tanúi!
Nem akarom vasárnap reggel a mindenható segget dicsérni.
Nem jön be. Minden előítélet nélkül.
„Bruna, ha nem tetszik,
nem csinálod jól.
Jobban olajozd be!”
Seggről vagy fánkról van szó?
Nem akarok sülthús-szagot árasztani dugás közben.
Az én seggem olaj nélküli forró levegős sütő.
Létezik egy fenyegetés, amit már minden nő hallott.
„Nem hagyod, hogy seggbe rakjalak? Akkor keresek mást, aki hagyja.”
És hol kaphat az ember segget?
A seggbüfékocsiban.
Jön a seggbüfékocsi!
„Zsíros segg, szőrtelen segg, friss segg!
Hozz saját tálat!”
Azt mondják a srácok: „Drágám!
Tárd ki az elmédet!
Próbáljunk ki valami újat!”
„Hogyne.
Mit szólnál ahhoz, ha sikerülne elélveztetned?”
Tapsoljon, uram! A felesége is azt teszi.
Hát igen.
Nőtársaim! Emeljétek fel a kezeteket, ha szeretitek seggbe kapni!
„Hogy mindenki megtudja?”
Nem ítélkezem.
Nem tetszik, nagyi?
Semmi baj, nekem sem.
Hölgyeim!
Természetesen mondhatunk nemet,
de szórakozhatunk is velük egy kicsit.
Imádok kifogásokat kitalálni.
„Bruna, hadd dugjalak seggbe!”
„Nem lehet, nincs térereje a seggemnek.”
„Ne érj hozzá! Vírusos!”
De a kedvencem az, amikor a szemébe nézek és azt mondom:
„Nem hagyhatom.
Sajnos hatalmas farkad van.
Széttrancsíroznál a nyolc centiddel.”
Ne könyörögjetek a seggünkért, inkább rendeljetek nekünk kínait!
Ugyan már! Seggkoldusok lettetek.
„Adj egy kis segget! Nyolc éhes szájat kell etetnem.” Baszd meg! Ne már!
A másik, aminek számomra semmi értelme, a mell.
Miért kell a nőknek eltakarniuk a mellüket,
miközben a férfiak mutogathatják az undorító mellbimbójukat?
Persze most egy ostoba fickó azt gondolja: „Bruna!
Ha szeretnéd, mutasd csak meg a cicidet!
Rajta!”
Nem mutathatom meg. Egy nő se mutathatja. Tudjátok, miért?
Mert nem bírtok az apró kis farkatokkal.
És vannak bőven nyomulós kis farkak.
Nem Cauã Rymond fogja kicsapni az anakondáját a mellemre.
Tudjátok, mi a baj?
Hogy a férfiak melle szabadon lehet,
a nőké viszont feltételesen van szabadlábon.
Egy melltartó nevű bokaperecet viselünk.
Ezért amikor egy férfi nem tudja kikapcsolni egy nő melltartóját,
azt gondolom: „A börtönőr nem hozta a kulcsot.”
A nők egész életükben rejtegetik a mellbimbójukat.
A trikónkban, a melltartónkban, a volt barátunk szájában.
És minden nő tudja, hogy a legrosszabb rejtekhely
a bikini.
Ha rendesen megkötötted, a mellbimbóid megvadulnak. Elkezdenek…
Szöknének a mocskok.
Mintha A szökésben lennének. Szabadulnának.
Ha szökevény mellbimbót látsz,
szólj a tulajdonosának!
Nem érezzük.
Nem szólal meg a riasztó, ha szökik egy szalámiszelet.
„Nem szóltam, mert azt hittem, csak szexi akart lenni.”
Sosem erről van szó.
Tudjuk, hogy a szökevény mellbimbó sosem szép látvány.
Nem mosolyognak és köszönnek oda.
Nem.
Inkább ilyenek.
Mint a tolóajtónak nyomott emberek a tokiói metróban.
„Bruna, ez mindig is így volt. Nem a mi hibánk.”
Pedig nem volt mindig így.
Volt olyan időszak, amikor a nők mutogathatták a mellüket.
Számos festmény bizonyítja.
Ha megnézünk egy festményt Ádámról és Éváról, láthatjuk is.
Ádám és Éva csak egy levelet viseltek.
Éva nem takarta el a mellét salátával.
Az olyan lenne, mintha zöldségpiacot nyitottak volna a kiűzetés után.
Imádom Ádám és Éva történetét.
Alig várom a belőle készült keresztény szappanoperát.
A szereplőgárdára is kíváncsi vagyok. Joelma a Calypsóból Évaként.
Ádám szerepében Eri Johnson
a riói akcentusával. Basszus!
Leo Dias, mint a kígyó.
Egy kis alma, egy kis pletyka.
Imádom ezt a történetet. Egy dolgon azért változtatnék.
Szerintem igazságtalan
Évát hibáztatni az eredendő bűnért.
Abszolút nem fair.
Szerintem azért kenték Évára,
mert hárman szavaztak: Ádám, Isten és Cid Moreira.
Gondoljatok bele, hogy tanultuk ezt a történetet!
Isten megteremtette a világot, az állatokat,
és Ádámot.
Csak Ádámot.
A kis cukorfalatot.
Isten lenézett Ádámra és azt mondta: „Simba!
azt hágsz meg, amit csak akarsz!”
Kicsit alakítottam rajta.
Az Édenkertet egy macsóstrandnak képzelem.
Életében nem látott szegény embert.
Képzeljétek el Ádámot, ahogy ott van egyedül,
magányosan, bajkeverésre készen.
Hátrafordított baseball sapkát visel,
mint egy valóságshow-győztes, csak hesszel.
Egyedül az övé volt az Édenkert.
Azt csinált, amit csak akart.
Csinálhatta, amit a férfiak szoktak egyedül,
megszagolhatta a saját fingját, meg ilyenek.
De Ádám egy „m-Ádám”-ot szeretett volna.
Csak úgy a semmiből: „T-Ádám!”
Van még bőven.
De komolyan.
Köszönöm!
Ádám unatkozott. Azt mondta: „Ezt a szégyent!
Nincs kivel játszanom.”
Az meg csak ott fityegett.
Ádám idegesítő. Egy elkényeztetett kis ficsúr.
Szerintem ő volt a történelem első Enzója.
Szóval egyik Ád-ámulatból a másikba esve… Mondtam, hogy van bőven.
…újra elmondta: „Ezt a szégyent! Nincs kivel játszanom.
Panaszkodni fogok Istennek.”
Megnyitja a WhatsAppot.
„Király, apa pont fent van!”
Küld is Istennek egy hangüzenetet.
„Apa, nincs kivel játszanom!”
Isten félrerakja, amit csinál,
és azt mondja: „Jól van, fiam,
apu csináld neked játékot.”
És megteremti Évát.
Megtanultuk,
hogy a mocskok szórakoztatására teremtettek minket.
És ha ez nem lenne elég,
Isten Ádám egy csontjából teremtette Évát.
Eleve úgy születtünk, hogy tartozunk a rohadékoknak.
Ezért amikor új sráccal találkozom,
grillezett oldalast veszek neki,
hogy rendezzem az adósságot.
És le is szopom, hogy a kamatot is törlesszem.
Amikor Isten megteremtette Évát, nagyon eltalálta.
Képzeljétek csak el a világ legdögösebb csaját,
amint megérkezik az Édenkertbe a tenger fenekéről,
Exek az édenben-stílusban.
Ádám viszont szerintem nem sikerült túl jól.
Időbe telt Istennek megmunkálni a férfit.
Csak akkor ért révbe, amikor megteremtette Rodrigo Hilbertet.
Úgy képzelem el Ádámot,
mint egy jószívű, de csúnya pasit.
Ismeritek a típust?
Akivel nem akarsz dugni,
aztán elkalandozol, és hoppá, méteres a farka!
Ugye ez megvan, lányok?
Minden nő dugott már ilyen pasival.
„Tök jó fej srác, vicces és kedves.”
„Ő csak a pizzafutár.”
Képzeljétek el, hogy Ádám meglátja azt a csinos spinét, és elkezdi…
„Gyakran jársz erre?”
Szegény Évának Ádám volt az egyetlen lehetősége.
Megnyitja a Tindert és Ádám van ott. Az Instagramon szintén.
WhatsAppon: Ádám, Isten és Cid Moreira.
Jó hosszú hangüzenetek.
Csajok, ne áltassátok magatokat!
Évával együtt hordozzuk az eredendő bűn terhét,
mert a történet szerint
Éva nem tudott ellenállni…
egy almának.
Egy almának!
Nem Nutellának, baconnek, sörnek vagy a szambának. Egy almának!
Mikor riadtatok fel legutóbb az éjszaka közepén
és nyitottátok ki a hűtőt, hogy teletömjétek magatokat almával?
Soha!
Nem szeretjük az almát. Nem bízunk benne.
Olvastuk a Hófehérkét.
Nekünk csak egy alma kell, az iPhone. A többit leszarjuk.
És a történet szerint ki vette rá Évát, hogy beleharapjon az almába?
Egy kígyó. De nem.
Nem!
Nem tudom elképzelni, hogy egy meztelen nő egy kígyóval beszélget.
Sokféle drogot kipróbáltam már.
Beszéltem páfrányokkal, pandákkal, ufókkal, de a kígyókat rühellem.
Mérgezőek, nyálkásak.
Még kezük sincs, amivel integetnének.
De ha nincs keze, hogy vitte be az almát?
A szájában?
Biztos Ádámnak is köze volt hozzá.
Egészen biztos.
Amikor Éva megjelent,
meztelen volt.
Tudjuk, milyenek a férfiak, ha meztelen nőt látnak.
Ádám csak…
Dudák!
„Pundák!” A szavakat még nem találták ki.
Lehet, hogy az eredendő bűn egy emelkedő sorompó volt.
Ráadásul úgy szól a történet,
hogy Évát Ádám bordájából alkották. A festményeken így kéne kinéznie Ádámnak.
Minden félresiklott ebben a történetben,
és ki merem mondani, hogy azért,
mert Isten apa.
Ha anya lett volna,
ebéd előtt senki sem ehetett volna almát.
Rövid pórázon tartják a gyerekeket.
Akinek lobbanékony természetű az anyja, az jól tudja. Gonoszak. Az enyém itt van.
Szeretem őt. De úgyis tudod, anya.
Imádom! Egyedül nevelt fel két gyereket, nagyon erős nő, de maga a Sátán.
Nem bír magával a vén banya. Még most is parancsolgat nekem és a nővéremnek.
Carolina, a nővérem pár éve úgy döntött, hogy férjhez megy.
Szomorú látni, hogy egy szeretted
a gonosz útjára lép,
egyenesen az árnyak völgyébe.
Nőtársaim, én próbáltam kijózanítani, bevezettem a drogok és orgiák világába.
De a házasság sötétsége győzött.
Ráadásul engem kért fel a tanújának.
Anya úgy kikelt magából,
hogy rám parancsolt, hogy legyek a nővérem tanúja.
Elismerem, nem örültem neki,
és kicsit sokat ittam.
Elhánytam magam.
Pont a nővéremre.
Gyönyörű történet.
Két évvel később Carolina felhívott és azt mondta:
„Szia! Jó hírem van. Terhes vagyok!”
Mire én: „Én meg részeg!”
Erre ő: „Megint?” Én meg: „Még mindig.”
Aztán azt mondta: „Szeretném, ha te lennél a lányom keresztanyja.”
Én azt válaszoltam: „Drágám, semmit sem tanultál?”
Nem lehetek keresztanya. Nem szolgálhatok semmivel.
Csinos vagyok, de belül romlott.
Vér helyett alkohol és instant tészta folyik az ereimben.
Éretlen vagyok.
Lehet, másnaposan megyek el és iszom a szentelt vízből.
Felemelem a pap reverendáját, és azt mondom: „Jé, egy kóristafiú!”
Meséltem anyám vérmérsékletéről, igaz? Keresztanya vagyok!
Bru néni.
Aztán megszületett az unokahúgom, Clara.
Iszonyat cuki.
A nővérem legnagyobb megdöbbenésére pont úgy néz ki, mint én.
Megspórolta nekem a melót.
Az unokahúgom harmadik születésnapján felhívott anya,
ami után a legnagyobb szeretettel elneveztem őt
a Végzet Call Centerének.
Csak azért hív, hogy balhé legyen.
- „Szia, anya!” - „Szia, drágám!”
Hogy mi?
Sosem bánt így velem.
Hol van a pokol tüze?
„Mit akarsz, anya?”
„Figyelj, most lesz az unokahúgod,
vagyis a keresztlányod szülinapja, és kéne neki egy ágy.
Talán a keresztanyja…”
A keresztanyja!
„…vehetne neki egyet.”
Akkor már értettem. Nem a szeretetét mutatta ki, hanem számlát állított ki.
Tudjátok, nem vagyok gyerekszakértő. Nem tudom, hol a ki- és bekapcsoló gomb.
Az unokahúgom épp rendkívül idegesítő korszakát élte.
Csak aludt, sírt, hányt és összeszarta magát.
Mint én részegen.
Szóval begyógyszereztem.
A nővéremnek nem tetszett.
„Nem adhatsz neki ilyet, még kisbaba!”
Mire én: "Ahogy én is. Még mindig szopok.”
Így szoktunk veszekedni.
Szóval miután anya azt mondta, gondoltam, „Az unokahúgom hároméves.
Akkora lehet, mint egy subwayes szendvics.
Biztos nem lehet olyan drága egy neki való ágy.”
Azt mondtam: „Anya, nem érek rá.
Válassz te ágyat, vidd a hitelkártyámat és fizesd ki!”
Mi baj lehet abból,
ha az anyám kölcsönveszi a hitelkártyámat?
Az anyák szentek.
Anyám adott életet nekem, szoptatott, de ő már nem szopik.
Na mindegy…
Az volt a megállapodásom a bankkal, hogy ha kimerítem a kártyámat,
küldenek egy SMS-t, hogy tudjam, mi vár rám.
„Tényleg kell egy Teletubbie-nak öltözött törpe 300 realért?”
Épp meetingen voltam, anyánál volt a kártyám,
és a következő üzenetet kaptam:
„Most költöttél 1200 realt a Tok&Stokban.”
Azt gondoltam: „Kirabolták anyát!
Elrabolták! Ezt nem hiszem el!”
Rácsörögtem. „Anya, jól vagy?”
„Persze, remekül.”
„Érdekes üzenetet kaptam a Tok&Stokból.
Megvettük az egyik üzletüket?”
„Nem, te idétlen! Csak megvettem az unokahúgod ágyát.”
„Elment az eszed, anya?
Ezerkétszáz real egy gyerekágyért?
Mégis mi történt?”
„Ez Elsa ágya a Jégvarázsból.”
„Akkor kurva gyorsan add neki vissza!
Elment az eszed?”
Ezerkétszáz dollár egy gyerekágyért!
Az én franciaágyam nem került ennyibe.
Pedig nagy a forgalma.
„Anya, ez őrület! Vidd vissza a francba!”
Azt mondta, nem teheti. „Szóval nincs beleszólásom?
Megvettem Elsa ágyát a Jégvarázsból?”
És aztán gratulált.
„Oké, anya,
ha nem tudod visszavinni, kifizetem, de figyelj,
le akarok ülni erre az ágyra a kezemben egy pohár whiskyvel,
és ajánlom, hogy az a kis kurva Elsa jégkockákat fingjon bele!”
Nyolcvan éves koráig fogja használni azt az ágyat! Leszarom!
Abban veszíti el a szüzességét.
Videós és képes bizonyítékot is kérek!
Aztán majd tükröt is rakok a tetejére,
Elsa pedig a jeges nyelvével fog kinyalni.
Ezt el is mondtam az anyámnak.
Baromi pipa voltam.
Gyerekek, női humorista vagyok.
Nem vesznek komolyan.
Rákiabáltam mindezt,
és azt válaszolta: „Olyan vicces vagy!”
Egy évvel az ágyas incidens után még mindig a törlesztőrészletet fizettem,
és tűket szurkáltam Elsa vudubabájába.
Carolina felhívott, hogy jó híre van.
„Ha megint terhes vagy, zárd össze a lábad!
Ha szülsz, a vérnyomásom és a tartozásom is kilő.”
Mondta, hogy nem arról van szó, csak munkát kapott.
Kérdeztem, hogy visszafizeti-e az ágyat. Mire ő: „Olyan vicces vagy!” Erre én…
„Munkát kaptam, de nem Brazíliában.
Hanem Vietnámban.”
Erre én: „Drágám,
hisz angoltanár vagy. Mi történt? Valaki felgyújtotta a sulit?”
Erre lerakta.
Halljátok,
Carolina, a nővérem
Vietnámba költözött.
Clara, az unokahúgom is.
Az egyetlen kérdésem ez volt: „És az ágy? Anya, mi lett az ággyal?
„Nem fért be a repülőbe. Mire én: „Nem kell nekik repülő.
Pattanjanak fel az ágyra és evezzenek!
Át az óceánon!
Vaianának is sikerült.”
Elsa ágya a Jégvarázsból
most az anyámnál van.
Egy 65 éves nőnél,
aki azt se tudja, melyik a Disney csatorna.
Legyen hó!
Hat hónappal azután, hogy a nővérem kiköltözött Vietnámba,
ki hívott?
A Végzet Call Centere.
„Szia, anya!”
„Szia, drágám!”
Mire én: „Ismerem ezt a hangot. Ez a Sátán pénzgyűjtő műsorának hangja.
Mit akarsz, Didi? Ki vele!"
„Az unokahúgodnak,
a keresztlányodnak,
szüksége van
egy biciklire.”
Mire én: „Először is,
egy gyereknek sincs szüksége biciklire.
Oxigénre, napfényre, ivóvízre van szükségük.
Ez a gyerek meg jöjjön vissza Brazíliába és aludjon az ágyában!
Miért kell neki bicikli?
Ételfutár lett?
Négyéves!
Újságkihordást is vállal?”
Mire anya: „Gonosz vagy!
Azért kell neki bicikli, mert nincsenek barátai Vietnámban.”
Erre én: „Felőlem repeszekkel is játszhat.
Senki sem nyúlhat a hitelkártyámhoz. Ezt a kibaszott kolduscsaládot!”
Ezt mondtam anyámnak.
Öt másodperccel később meg is bántam.
Leüvöltötte a fejem telefonon.
Rám csapta, majd visszahívott, hogy megint rám csapja.
Azt mondtam: „Jól van, mennyibe kerül az a kis bicikli?
De ne feledd, csak árajánlatot kértem!
Már nem bízom benned, kedves édesanyám.”
Mire ő: „Tapintatlan vagy. Megvan az ára.
De előtte mondanom kell valamit.”
„Oké, most mivel akarsz lehúzni?”
„Az unokahúgod egy bérelt biciklit hajtott Vietnámban,
és lehorzsolta a kis lábát a biciklilánc.”
„Hogy mi? A lábnak nem a pedálon kéne lennie?
Milyen hülye az a gyerek, hogy még biciklizni sem tud?”
Erre anya: „Fogd be! Baleset volt.
Az unokahúgod épp biciklizett,
és elaludt.”
Ácsi!
„Egy pillanat!”
„Ennek így kurvára semmi értelme.
Azt akarod mondani, hogy elaludt egy mozgó biciklin?
Szóval 1200 realt költöttem Elsa ágyára,
miközben bárhol elalszik az a kölyök?”
Aztán anya elmondta, mennyibe kerül
egy biztonsági láncos bicikli,
ami az álomszuszék hülyegyerekeknek való.
Ezerötszáz real.
Egy ekkora bicikliért. Azt mondtam: „Anya, miért kell ennyire elkényeztetni?”
Nekem és Carolinának gyerekkorunkban kurvára nem volt semmink.
Csak Carla márkájú ruháim voltak.
Carla a legidősebb unokatestvérem.
Én vagyok a legfiatalabb unokatestvér.
A ruhák kuzinról kuzinra szálltak.
Mire megkaptam őket, már csak 1% volt az aksi élettartama.
A fehér pólók hónalja olyan sárga volt,
mintha vérszegények lettek volna.
Folsavban mostuk ki őket.
Az unokahúgomhoz hasonlóan én is kaptam valami meséset.
A császár új ruhájából.
Mondtam: „Anya!”
„Miért?
Miért kell így elkényeztetni azt a gyereket?”
Erre anya: „Mert ő különleges. Igazi kis poliglott.”
Erre én: „Dehogy az.” Mire anya: „De igen.”
Azt sem tudtam, mit jelent.
Aztán elmagyarázta.
„A négyéves unokahúgod beszél portugálul, angolul és vietnámiul.”
Mire én: „Az kizárt. Nincs hozzá mersze.
Mégis mit gondol magáról? Hogy okos lehet egy hülye családban?
Ezért nincsenek barátai.
Kibaszott stréber!
Biztos elöl ül az osztályban.
Üljön hátra, bukjon meg egymás után háromszor,
áruljon drogot és nézze meg, akkor hány barátja lesz!
Még hogy poliglott!
Én is beszélek portugálul meg hülyeségeket.
A szlenget is értem, és azt is, amit Ventura mond.
Ideges lettem. Felhívtam videóchaten a nővéremet.
Felvette, mire én:
"Hadd beszéljek azzal a kis taknyos, stréber, álomszuszék
poliglott különleges gyerekkel!
Beszél vietnámiul, de nem tud biciklizni?”
Odahívta a cuki kis unokahúgomat.
A kis taknyos megfogta az anyja iPhone-ját,
és bezárta az összes appot.
Ezeknek a modern gyerekeknek mintha wifi lett volna az anyjuk puncijában.
Azt mondta: „Szia, Bru néni!”
Mire én: „Szóval te vagy a nagymenő? A kibaszott poliglott?
A kis taknyos stréber,
aki olyan különleges. Kibaszott poliglott kölyök.
Beszélj most vietnámiul! Vagy nem vagy nagymenő?
Beszélj vietnámiul!”
Beszélt is.
Lerakta a telefont, a szemembe nézett és…
Mire én:
„Jó lesz a kölyök cinkostársnak.” Mint amikor Pingu ezt csinálja.
Még hogy poliglott!
Mondtam, hogy anyám indulatos tud lenni, igaz?
Megvettem! Ezerötszáz real egy bicikliért!
Kaptam videót is róla, ahogy biciklizik.
Én meg: „Ezerötszáz!”
Felhívtam anyámat. „Anya, az ágyra és a biciklire
összesen 2700 realt költöttem,
pedig nem is az én gyerekemé lettek.
Ez a sok pénz feljogosít arra,
hogy bárhol elmondjam ezt a történetet,
és kurvának nevezzem a nővéremet.
Méghozzá az egész ország előtt!”
És most már a Netflixen is fent van!
Köszönöm!
Csak az a baj,
hogy így az egész családom láthatja.
Még Vietnámban is!
Félek a reakciójuktól. Így el fogom veszíteni a családomat.
Ezért felhívtam a pszichológusomat.
„Doktornő!
Mit is mondott, fel kéne hívnom az apámat?”
Hát nem hihetetlen, hogy keresni kezdtem a rohadékot?
Nem volt vele semmilyen kapcsolatom,
de emlékeztem, hogy a lánya követ Instagramon.
A féltestvérem.
Vicces ez a kifejezés.
Mintha félig testvér, félig pizza lenne.
Ilyenek járnak a fejemben, amikor családi dolgokat intézek.
Írtam neki. Sosem beszéltem vele.
Azt írtam: „Szia!
Figyu,
megvan neked az apád, az apám, az apánk száma?”
Basszus!
Persze hogy megvolt neki.
Őt az apja nevelte.
Neki ott volt az apja egész életében.
Elkényeztetett cafka! Úgy könnyű, ha apa otthon van.
Próbáld ki apa nélkül, te szarházi!
Jól vagyok. Gyorsan válaszolt.
Azt írta: „Szia, tesó!
Itt van apa száma.
Sok szerencsét!”
Felcsesznek a szeretetben nevelkedettek.
Szóval megvolt apa száma.
Nem tudtam, hogy mentsem el.
Apa? Apu? Némó?
Végül „Apa” lett.
Aztán olvastam a WhatsAppon:
„Utoljára aktív 1984-ben.”
Mondom, „basszuskulcs”.
Viccelek vele,
de nagyon nehéz volt,
mert azok voltak az első szavaim az apámhoz,
és nem tudtam, mit mondjak.
Hagytam, hogy a szívemből szóljon,
és csak ezt tudtam leírni:
„Hali, idegen!”
Azt írtam: „Szia, apa!
Bruna vagyok, a lányod.”
Hangulatjel.
Megtöri a jeget.
Válaszolt is.
Azt írta: „Szervusz, kislányom!"
Mire én: „Basszus!
Lett apám!
Apu kis hercegnője vagyok! Most már nem járhatok drogdílerekkel.”
De, járhatok.
Aztán komolyra fordítottam a szót:
„Apa, találkoznunk kell,
mert miután elmentél, egy farok sem állt fel nekem.
Hosszú történet, később elmondom.
A pszichológusom szerint
találkoznom kell veled, mert egy kicsit megőrültem.
Azt mondta, hogy nem kellett volna elütnöm az exemet.
Meg leszúrni egy másikat.”
Mert bűncselekmény.
Szexista duma.
„Szóval traumát okozott, hogy elmentél.
Röviden: megőrültem, ami a te hibád. Hangulatjel.”
Azt írta: „Ha találkozni akarsz velem,
ugyanabban a városban lakom, ahol születtél.”
Mire én: „Baszd meg! Tényleg nem megy a keresés.”
Ez egy kisváros. Mindenki ismer mindenkit.
Azt is tudod, hol lakik Kampókéz.
Az unokatestvérek egymással dugnak.
Az én családom is ilyen.
A családfám lényegében egy szőlőtő.
A nagynéném még ott lakik. Igen, a leszbikus.
Bácsi néninek hívjuk.
Felhívtam Bácsi nénit…
Tetszik a neve?
Bácsi néni.
Azt mondtam: „Találkozni fogok apámmal.”
Azt mondta, segít, szóval elmentem.
Izgultam. Ahogy Bácsi néni is.
Apa előtt értünk oda a randevúra.
Ideges voltam és fel akartam adni.
Azt mondtam: „Bácsi néni, megyek cigit venni.”
Aztán rájöttem, hogy nem cigizek.
Megállt egy kocsi.
Apám kocsija volt.
Először a típusát csekkoltam le.
Hogy tudjam, miről maradtam le.
Egy tragacs volt. Nem vitt volna el Disney Worldbe.
Kiszállt a kocsiból,
és könnyes volt a szeme.
Mire én: „Apa, te sírsz?”
Erre ő: „Nem, részeg vagyok.”
Erről van szó!
Bebizonyította, hogy ő az apám.
Fura így megismerni az apádat.
Nehéz megbocsátani valakinek, aki elhagyott.
Ugyanakkor jó volt látni olyan tulajdonságait,
amik rám is jellemzőek, és nem tudtam, kitől örököltem őket.
Láttam apámban a felelőtlenséget,
az alkoholizmust, a szexfüggőséget.
Tényleg az ő ágyékából származom.
Otthon éreztem magam.
Olyan boldog voltam, hogy köszönetet akartam mondani azoknak, akik segítettek.
Felhívtam a féltestvéremet, hogy megköszönjem. Azt mondtam:
„Na, kinek lett apja, ribanc?”
Aztán elhajtottunk egy árvaház mellett.
„Nekem van apukám, nektek meg nincs!”
Utána visszamentem a pszichológushoz.
Amikor odaértem, azt mondta nekem: „Bruna, most komolyan,
nem kell a poénjai mögé bújnia.
Milyen érzés volt találkozni az apjával?”
Mire én: „Doktornő, nem tudom, miért, de segített újra átgondolni és átértékelni
a múltbéli kapcsolataimat.
Végül arra jutottam,
hogy sajnálom az összes exemet.”
Az egyiket, amiért elgázoltam, a másikat, amiért megszúrtam.
De mindegyiküket sajnálom, mert biztos vagyok benne,
hogy többet egyikükkel sem találkozom.
Azt gondolhatjátok: „Ennek aztán van önbizalma!”
Igen, de dolgoznom is kellett érte,
mert az összes férfi azt éreztette velem, hogy egy szarkupac vagyok.
Egyikük azért szakított velem, mert nem voltam elég szép,
nem voltam szexuálisan vonzó.
Volt egy srác, aki nem is akart találkozni velem, mert Grazi Massaferával járt.
Mivel egy kapcsolatomra sem áldoztam sok időt,
végül minden időmet, figyelmemet, szerelmemet és elköteleződésemet
olyasvalakinek szenteltem, aki sose hagy el.
Magamnak.
Ez az elköteleződés juttatott erre a színpadra,
hogy azt mondhassam nektek:
„A legtöbb álmomat megvalósítottam.”
Telt ház előtt lépek fel, többezer követőm van,
és piszok gazdag vagyok.
És én vagyok az első brazil nő,
akinek stand-up különkiadása van a Netflixen.
Ezt el akartam mondani nektek. Kifejezetten a nőknek.
Főleg nektek akartam közvetíteni ezt az üzenetet.
Nem azt akartam mondani, hogy maradjatok szinglik.
Csak sose felejtsétek el,
hogy a társadalom továbbra is bele akar minket kényszeríteni egy kapcsolatba,
mintha ez lenne életünk fő célja.
Mintha kapcsolat nélkül kudarcot vallottunk volna.
Ez által olyan dolgoknak vetjük alá magunkat, amiknek nem kéne.
Szűk helyekre akarjuk betuszkolni magunkat,
hogy aztán le akarjunk fogyni amiatt.
Nőtársaim, annyi minden mással foglalkozhatnánk.
Többre vihetjük egy munkánál.
Lehet karrierünk is.
Szóval amikor szerelmes leszel,
tényleg vesd bele és add meg neki magad,
de mindig tartsd észben,
hogy legfőképp magadat kell szeretned!
Mert…
Mindezt elmondtam
a pszichológusomnak is.
A szemembe nézett és azt mondta:
„Olyan vicces vagy!”
Köszönöm, hölgyeim és uraim!
Köszönöm!
Köszönöm szépen!
Nesze, Netflix, vihetitek!
KÜLÖN KÖSZÖNÖM ANYÁNAK, AKI EGYEDÜL NEVELT FEL.
HALLHATJA, HOGY APÁRÓL BESZÉLEK AZ ELSŐ NETFLIX KÜLÖNKIADÁSOMBAN.
A feliratot fordította: Fekete Márk