Downloaded from YTS.MX
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Official YIFY movies site: YTS.MX
Я ніколи не розумів, навіщо взагалі казки.
Вони мають нас чогось навчити чи це просто цікаві розповіді?
Моя бабуся завжди казала, життя схоже на казку.
Так. Таке ж безрадісне.
І вона мала рацію. Принаймні щодо мого життя.
Зрештою, головне, хто ти: Червона Шапочка чи поганий вовк?
П’ЯТЬ РОКІВ ПО ТОМУ
Це моя територія.
Я не поступлюсь якимсь молокососам.
Стій! Не треба!
Пацани, ви реально приколюєтеся.
Прийти сюди з якоюсь цяцьк…
О!
-Він мертвий? -Не знаю.
Може, покласти його на бік?
Мізки. На стіні.
Викликати поліцію?
Ще раз. Мізки на стіні.
Це самогубство. Ходімо.
Це ж сталося випадково.
Крім нас, ніхто не знає.
Буба був шахраєм.
Він жив на віддаленій фермі.
На його місці я б теж застрелився.
Я ніколи не бачив його з кимось.
Ані друзів, ані сім’ї – нікого.
У нього нікого не було.
Так.
Усі подумають, що він просто покінчив зі своїм паскудним життям.
Чи він, по-вашому, схожий на щасливу людину?
Це не найслушніша мить для такого висновку.
Малі придурки.
Звісно ж, я щасливий.
ЧАСТИНА ПЕРША ДОВОЛІ НЕЩАСЛИВЕ ДИТИНСТВО
Я був звичайною дитиною.
Якоб Отто.
А на героя казок я був схожий лише тим,
що мої батьки рідко бували вдома, тож мене виховувала бабуся Інґрід.
Чик-чик. І ножиці відрізали великі пальці.
Вона була як відьма з пряникової хатинки.
От тільки пекла вона паскудно.
Моїм єдиним союзником був мій брат. Данте.
У бабусі завжди були виключно оригінальні німецькі казки.
Ніякого вам сентиментального Діснея.
Їй так подобалося, коли когось страчували на вогнищі.
Або комусь щось відрізали.
І не лише в казках.
Від надто смачної їжі животи болять.
Вона була впевнена, що за все гарне в житті треба платити.
Класичне німецьке виховання.
Хто з вас це зробив?
Але насправді за прекрасне в житті не треба платити.
Хіба що власним тілом.
-Якобе! -Якобе, негайно йди сюди!
ЗМАГАННЯ З БРЕЙКДАНСУ
Той день назавжди змінив моє життя.
Я виграв. Так.
І не в абикого.
Цей білявий хлопчик гостював у бабусі. Він був з Америки.
Звідти, де з’явився брейкданс.
Того дня я був кращим за нього.
Кращим за Леонардо Ді Капріо.
Це все правда. Можете загуглити.
Ну що, Лео, хто тепер король світу?
Це була найщасливіша мить у моєму житті.
І ніяких спазмів у шлунку. Я відчував лише метеликів.
Величезних і м’ясистих.
Сталася аварія.
Твій батько загинув.
Мати загинула.
А Данте в комі.
Що ти накоїв?
Сподіваюсь, ти задоволений?
Бабуся мала рацію.
Це було очевидно.
Коли в мене все добре, трапляється щось погане.
Отже, треба було зробити щось, щоб мені було погано.
Байдуже, що саме.
А коли мені погано,
стається щось хороше.
-Данте. -Сервус. Привіт.
Дозвольте пояснити.
Данте вижив, але після коми в нього з’явився синдром іноземного акценту.
Рідкісне неврологічне захворювання внаслідок черепно-мозкової травми.
Одна жінка в Норвегії розмовляє з німецьким акцентом після такої травми.
Але німецької вона не знає.
Та на додачу до австрійського акценту
у Данте ще й був…
Міалгічний енцефаломієліт,
гіпотиреоз, прогресуюча м'язова дистрофія
і легенький ПТСР.
Щоб у Данте в житті була хоч якась радість,
я пообіцяв, що в мене все буде погано.
А для певності, що в мене все погано, я все записував.
Усе погане та неприємне.
У свій штрафний звіт.
Обліковий журнал чорнухи.
Діснейленд. Ми колись неодмінно там побуваємо, еге ж, Якобе?
Я відмовився від усіх мрій.
Моє життя перетворилося на пошук неприємностей.
Бабуся рано чи пізно покине нас, це було очевидно.
Так.
І Данте буде моєю сім’єю.
А за сім’ю часом буває боляче.
Дідько!
Дивись, куди йдеш, приятелю.
Усе гаразд.
-Хвилиночку. -Що таке?
Ділянка 30 км/год. Ви перевищили швидкість.
Та де там. А якщо й так, то максимум…
Я викликаю поліцію. У вас заберуть права.
Соромно за вас.
Навіть якщо він трохи перевищив, зі мною все гаразд.
Поки що. Бо у вас зашкалює адреналін.
За півгодини це минеться. І тоді що?
Бац. Параліч.
-Ні, це дурня. -Дурня.
Нехай це вирішують органи влади.
-Любите велосипед? -Будь ласка, не треба.
Можливо, ми домовимося.
Може, він має рацію і краще викликати поліцію.
Ні, все гаразд.
Чи хоча б швидку.
-Мені треба до лікаря. -Добре.
До цієї миті я був щасливий.
Не як Гензель,
однак значно щасливіший, ніж Румпельштільцхен.
У нього ж не було брата.
Здається.
Хто там?
Я завжди кажу, Якобе.
Вкладай у себе, працюй на себе.
І винагороджуй себе.
-Усе добре. -Мої яйця.
Я попереджав, що сьогодні буде неприємно.
І найкраще попереду.
Я думав, це він.
Так, але нам потрібна кобила, щоб завести його.
Знайомся.
Принцеса Уте.
Здається, він завівся. Що робити далі?
Ну, те, що й зазвичай.
Мати нашого жеребця померла дуже рано.
Не дивно, що він переможець.
Так часто буває з успішними людьми.
Як он з нами чи з Волтом Діснеєм.
Мати Діснея померла від отруєння газом.
У будинку, який він їй подарував.
-Справді? -Так.
А потім він фактично збудував кар’єру на померлих матерях.
«Бембі»: мама померла.
«Красуня і чудовисько»: мама померла.
Піноккіо теж без мами. Аріель…
Піноккіо – лялька, у них немає мам.
«У пошуках Немо»: мама померла.
«Лис і мисливський пес»: мама померла.
«Попелюшка»: мама померла.
«Горбань з Нотр-Дама»: мама померла.
«Білосніжка»: мама померла.
І в «Королі Леві» мами нема.
У Сімби все було інакше.
Бо мама Сімби…
Здається, ми майже готові.
А він скоростріл. Так, Уте?
Замовник заплатить 7 000 доларів.
За одну дозу.
Та я б за таку ціну заробляв мільйон на місяць.
Як неприємно.
ЗДОЇТИ І ВКРАСТИ. УСЕ ПРО КРАДІЖКУ СПЕРМИ В ЛАУТЕРСГАЙМІ.
Сьогодні вночі у Лаутерсгаймі хтось подрочив жеребцю…
Кінь не скаржиться, а от селекціонер…
ЗЛОДІЙ САМОТУЖКИ СПУСТОШУЄ БАНКОМАТИ
Що ж, як на мене, тут не треба бути дуже розумним.
Після крадіжки злодій зник…
КРАДІЙ КІНДЕРСЮРПРИЗІВ! ЗНИКЛА ЦІННА КОЛЕКЦІЯ
СЕРЕД БІЛОГО ДНЯ ВИКРАДЕНО БАГАЖНИЙ ВІЗОК
ХВОРИЙ ЗАДЛЯ ГРОШЕЙ
НЕЛЕГКА ЗДОБИЧ
ВБИТИ 40 ЩУРІВ ГОЛІРУЧ
ЗУХВАЛА КРАДІЖКА КУРЕЙ
КРАДІЙ ТВАРИН ІЗ ТАЧКОЮ
Ну кому треба красти віслюка?
Телефонуйте, якщо почуєте, що десь підозріло реве віслюк.
Тож будьте насторожі.
«Дедалі більше птахів вживає антидепресанти».
Тобто? Як «вживає»?
Ну, не добровільно.
Бо більше людей ковтає пігулки, і все потрапляє у питну воду.
Спочатку потрапляє у черв’яків, а потім і в птахів.
І що ж птахи?
Вони більше під’їдають.
Тоді в них усе добре. Я б теж цілий день під’їдав.
Цей мудак живе тут. Це він.
Ось цей мудак.
Вони працюють разом.
Якобе, здається, ці люди хочуть, щоб їм повернули гроші.
А що це за геппі-гіппо?
Тут не все геппі-гіппо. Геппі-гіппо – це бегемотик.
А ось, наприклад, пташеня Бінго.
Прикольне.
-Тенісна ракетка й інше. -Так, дуже.
За темно-синього самозакоханого смурфа з люстерком дадуть 6 000 євро.
І в тебе такий є?
Можливо.
Треба глянути.
Він мій.
Смурф.
Добре. То ми розібралися?
У вас іще зустріч із босом.
На нашому з Данте рахунку було вже чимало косяків.
Але до того ми лише по радіо чули про такі клани організованих злочинців.
Вони були реальними злочинцями.
Працювали постійно.
Одна рука завжди на ножі.
А очолював їх могутній бос.
Доро.
Козел.
Класичний тиск.
Хто о такій порі їсть торти?
У тому ж і річ.
Якщо бос хоче торта, бос отримує торт.
І начхати на час.
Як думаєш, скільки їй років? 80?
Цікаво, вона вже оголосила свого наступника?
Слухайте сюди.
Дора прийняла рішення. Вимітайтеся звідси зі своїми оборудками.
Це наша територія.
А під територією що мається на увазі?
Що незрозумілого? Наша територія.
Сто кілометрів?
Ясно. Справедливо.
Тож більше без підставних ДТП у майбутньому, добре, Якобе?
Добре, для мене все теж справедливо.
Мова не лише про ДТП.
Здається, ми майже готові.
Та в того чувака лиса потилиця. То не я.
Точно ні. То може бути будь-хто.
А він скоростріл. Так, Уте?
Мій дід Цеф…
фанатів від футболу.
У 1963-му Албанія вперше грала в Кубку Європи.
І мій дід помчав на стадіон.
У тому матчі Албанія забила лише один гол.
Панайот Пано на третій хвилині.
Знаєте, де був Цеф під час голу?
На унітазі.
Діарея.
Цеф оскаженів. Авжеж.
Після матчу Цеф повернувся в ресторан, де він до цього їв.
Він узяв оцього ножа і вдарив шеф-кухаря в ліве око.
Отак.
Бачите засічку?
Це вістря ножа влучило в череп кухаря.
Зсередини.
-О. -Мм.
Ви ж не хочете, щоб на ножі діда Цефа лишився ще один слід, чи не так?
Хочеш оцей чи той, що з колесами?
Я візьму з ремінцем, його зручно тримати в руці.
Поміркуймо спокійно, чи слід нам переїжджати.
Тут усе наше добро.
Звісно, треба забиратися. Ти ж знаєш, що буде, якщо я не…
Та знаю, знаю.
А от і ні. Треба зробити так, щоб мені було погано, тоді тобі буде добре.
Часом мені хочеться мати кілька хронічних болячок, як у тебе.
Тоді мені було б добре.
А навіщо ж іще болячки?
Козел.
Облиш, я зроблю.
Гей.
А якщо запропонувати албанцям співпрацю?
Хочеш працювати на мафію?
Не на мафію. А з мафією. Як команда.
-Вони злочинці. -Ми теж.
Тільки вони з геть іншої ліги.
Може, настав час для Отто мислити масштабніше.
Мисли ширше. Так, ми можемо.
Каліфорнія.
Арнольд Шварценеґґер.
Голлівуд.
Я не можу собі цього дозволити.
Діснейленд.
Ти зберіг?
Ми ж завжди туди хотіли.
А на дрібних мутках нам узагалі нічого не світить.
Я чув, у Діснейленді зараз є американські гірки «Еверест».
Із шестиметровим єті на ім’я Гарольд.
А от албанці мутять зовсім інші справи.
Справжні мафіозні справи.
Темні, серйозні албанські справи.
Через кілька місяців
твій штрафний звіт буде переповнено, і ти робитимеш усе, що захочеш.
Мгм.
А потім поїдемо в Каліфорнію і особисто потиснемо руку Гарольду.
Навряд чи його можна торкатися.
І я не хочу працювати на мафію.
А ти подумай ось про що.
Часом у кризі слід вбачати можливість.
Незначний біль – незначна винагорода.
-Великий біль… -Велика винагорода.
Наш героїчний шериф безсило б’ється проти армії корінних народів.
Ти маєш стрибнути.
Битву програно.
Ну ж бо, стрибай.
Стрибай! Униз.
Що він робить?
Не туди!
Ти придурок?
Усе гаразд.
-Хочеш померти? -Та живий я.
Тату, це так нудно.
Для акторів. Дякую.
Скільки ж тут жиру. Дякую. Будь ласка.
Ні, дякую.
Козел.
Будь ласка. Для акторів.
Не думаю, що це спрацює.
Вони все страхують. У них навіть пісок суперм’який.
Та й оплески були непогані.
Не розповідай мені. Це ж твоя ідея.
Слухай, коли я там горів, мені було так спекотно, і я подумав…
Як ти дивишся на переїзд у Дубай?
Уяви собі.
Ти в «ламборґіні» з кондиціонером.
А я десь на верблюді.
Ти біля басейну, а я в пустелі.
Мегаприємно і меганеприємно. Завжди в паралелі.
Просто ідеально для нас.
А де мені взяти тачку і басейн?
Щоб ти знав, у Дубаї
за крадіжку сушеного фініка на базарі відрубують праву руку.
Фігня.
І я б не хотів дізнатися, що роблять із тими, хто краде кінську сперму.
Ми злочинці, Якобе.
Будеш щось?
Ні, це надто ризиковано.
Я боюся, що знову станеться щось погане.
Якби ми були з албанцями, тобі б не довелося думати про це.
Добре, що це було?
Родзинка.
Здається.
Добре.
Смачного.
Твій менеджер відійде на горщик.
Вибач. Ти мені допоможеш? Я шукаю маму.
Ні, попроси когось іншого.
Я думала, ти шериф.
Ні, заступник шерифа.
Ну то що?
Ні. Я справді не можу.
Якщо я відведу тебе до мами, мені буде добре. А не можна, щоб мені було добре.
Ні.
А чому не можна, щоб тобі було добре?
Коли мені дуже добре, незабаром стається щось дуже погане.
Якийсь маразм.
Ага, так і є.
Отже, тобі не можна гратися з друзями, їсти морозиво, танцювати…
А ти б не могла замовкнути і допомогти мені шукати?
І святкувати дні народження, і подорожувати, і пукати у ванні.
Він не любить, щоб йому було добре.
Тоді твій татко прийшов у правильне місце.
Він мені не тато.
Ясно. Тобі потрібна допомога?
Де ти був?
Ходімо.
О. Брат.
Я б горло перерізала за нормальну каву, але тут такої немає.
Та тут усі такі дивні.
І ти дивна.
Юля.
-Брейкданс, Йонас. -Так, точно.
Насправді Якоб, але так.
Знаєш, що таке брейкданс?
Колись я тут виграв змагання з брейкдансу.
-У Леонардо Де Капріо. -Ді Капріо.
Голлівудський актор.
Так, я знаю цю історію. Її цікаву частину.
Чим ти займалася останніми роками?
Так, мамо, чим ти займалася останніми роками?
Я тут давно не була.
Я відкрила в Лаутерсгаймі салон тату.
Заходь якось, наб’ю тобі щось гарне.
Значно краще, ніж оте страхіття.
Страхіття йому личить.
-У тебе донька з гумором. -Є таке.
Якобе!
Так, то… О.
-Мені треба… На жаль… -Якобе!
Мені треба йти. Просто… Треба йти. Бувайте.
-Йонас. -Якоб.
Дивно.
Хто це?
Туристки. Хотіли селфі з шерифом.
Із заступником шерифа.
Я не хотів ризикувати життям Данте.
Однак Юля вабила мене, як свіжоспечена пряникова хатинка.
Можеш зайти.
Будь здоровий.
Я тут проходив повз
і вирішив глянути, чи є тут салон. Твій салон.
Так. Є.
То що? Не хочеш?
-Що? -Зайти.
Це таке парне тату.
Бідна жінка.
Ні, не жінка. Чоловік. Мій брат. То була його ідея.
Що ж, вітаю.
Щось новеньке?
А що в тебе є?
Ну…
Подивись.
-Вибери ти. -Добре.
Де?
А де найболячіше?
Як правило, там, де тонка шкіра. На ліктях, між пальцями. На нозі.
На нозі. На нозі – супер.
Біль мене не гребе.
Коли мені боляче, комусь дуже добре.
Головне, щоб мені не було приємно.
Тож біль – це добре.
Дуже неприємно?
-Як? Гарно? -Так. Як на мене.
Просто свастика не всім до вподоби.
Усе гаразд.
Я бачила, як ридали триметрові росіяни.
Думаєш, саме тому більшість робить тату?
Бо після всього здається, що ти це заслужив?
Ні.
Думаю, тому, що вже нічого не можна змінити.
Одне рішення – і в тебе на все життя гола діваха на дупі.
Схоже на пеніс якогось діда. Із зубами.
Але гарно.
-Гарний старий пеніс. -Так.
Тобі пасує.
Землекопів теж не гребе біль.
Вони нічого не відчувають.
Ясно.
-То що, норм? -Так.
Де припаркувався?
Я пішки.
Тобі далеко йти?
Ні. Кілометрів дев’ять.
Тримай.
Надворі холодно.
Ти заслужив трохи тепла після такого болю.
Дякую. Але я поверну.
Звісно, повернеш. Куртку я тобі не дарую.
Проблема з пряниками в тім…
що коли скуштуєш,
то вже не можеш спинитися.
І весь час хочеться ще.
Однак для цього мені треба негайно поповнити свій штрафний звіт.
ЧАСТИНА ДРУГА БІЛЬШИЙ БІЛЬ, БІЛЬША ВИНАГОРОДА
Отто приєднуються до мафії.
Це найкраще рішення в нашому житті.
І для тебе це теж добре.
САЛОН ТАТУ «ДРУГА ШКІРА»
-Усе гаразд? -Так. А що?
Дикі білі коні на пляжі
Зазирни в бардачок.
Отто в Каліфорнії.
Як Арні.
Так, над кожним босом є бос.
Він типу хрещений батько.
Тачка, на якій вони їздять, коштує більше, ніж цей готель.
Незабаром і ми такі будемо.
Як боси мафії. І затям: перше враження найважливіше.
Ласкаво просимо у світ організованої злочинності.
Ти придурок?
Я нічого не буду, дякую.
Подякуйте, що Йон не відрізав вам пальці.
А можна й мені шматочок торта?
В Албанії кивок – це «ні», похитування – «так».
А це не ускладнює життя?
-Ні? -Так.
Точно. Так.
-Ви вдвох хочете до нас? -Абсо-бляха-лютно.
-Тоді лише ти. -І мій брат.
-Точно? -Я думав, в Албанії роблять отак.
Так.
-Тоді ласкаво просимо. -Ласкаво просимо.
Ласкаво просимо.
Почнете з відкупних. Це легко.
Раз на тиждень їздите до людей, кажете, що від нас, і забираєте бабло. Ясно?
Шановна Доро.
Ми з братом дуже раді мати таку можливість,
такий шанс стати частиною вашої сім’ї.
Бо чоловік, глава сім’ї, завжди правий.
«Навіть коли він не правий, він правий».
Так сказав Аль Пачіно в «Донні Браско».
І в цьому сенсі…
За нас!
Ці банні-гопери мене вже запарили.
Не хочеш запросити когось із нової школи?
Вайфай знову не працює.
Ми переїхали не за місто. А в середньовіччя.
Я можу вам щось приготувати.
Ну що? Я вмію готувати.
«Готувати вміє кожен». Цитата Джеймі Олівера.
Ага. І що ти приготуєш? Попкорн?
До мене в салон приходив Якоб.
-Отой лох із «Шаленого каньйону»? -Так.
Отой лох із «Шаленого каньйону».
Що він хотів?
Тату. На нозі.
Не такий вже він і лох.
Та він узагалі непоганий. Для різноманіття можна було б і нормального.
Та він схожий на того, хто потай робить фотки біля басейну.
Хто тобі весь час пише?
-Макс. -Що?
-Від кого смс? -А ти як думаєш, від кого?
Не бійся. Він не знає, де ми.
Та зачекай. Чорт.
Два роки тому Алекс був із нами на Ібіці.
-Ти знаєш, чому я… -Нове щасливе життя. Круто, мамо.
Шукай щастя зі своїм лохом.
Це наш восьмий рейд цього тижня.
І нічого поганого не сталося.
Пиво на шару в тій грецькій забігайлівці було занадто тепле.
Серйозно. Це так не працює.
Я знаю, що це так не працює. Але все вдасться.
Цікаво, що ще нам дадуть на шару.
Я б не відмовився від кави.
Щоб я більше не бачив твій рекет на моїй вулиці.
Я ж казав, що будуть проблеми.
Не дивуйся, якщо мої люди поріжуть тобі шини.
Гере Бехштайн?
Маєте секунду?
Вітання дружині.
От ми й знову побачилися.
Що цього разу?
Щомісячна платня за послуги.
Платня за дах.
-Що? -Ми нові албанці.
-Що? -Ну…
Ми від Доро.
Та пішли ви. У мене є професійна допомога.
Я отримав реальну пропозицію. А не чортзна-що від купки аматорів Доро.
Тож відваліть, довбодятли.
У нього теж щось із головою?
Може, набрати Доро?
-Іди за ним. -І що далі?
А ти як думаєш?
Не можна терпіти таку неповагу.
Ми ж тепер не абихто.
Подумай про Каліфорнію.
Я ж сказав відвалити.
Вам нема чого робити?
Та хоч киньтеся під колеса.
-Ти ж цього так не залишиш? -Відваліть, поки мені не урвався терпець.
Геть з мого подвір’я.
У вас планка з’їхала.
Геть звідси.
Гей. Геть з мого подвір’я.
Оце й усе?
-Ану, давай як слід. -Зараз.
Як слід.
Як слід!
Ось!
Ну що? Отак нормально?
Нормально. Вдар мене по пиці.
Вдар мене по пиці.
Чувак, ти намаханий.
По пиці.
Так.
То тепер ми можемо забрати гроші, гере Бехштайн?
От бачиш? І тиждень уже не зовсім приємний.
Ага, тільки так має бути частіше.
Інакше нічого не вигорить із Ю… З єті Гарольдом.
Чайові на Каліфорнію.
Ніхто не помітить.
Бо з офіційною часткою нам у Діснейленді не світить навіть заморожений йогурт.
Слухай…
Ти віриш, що в того типа є інший дах?
Будівельники брешуть у шість разів частіше, ніж будь-хто.
Він хотів здихатися нас.
Доро, я тобі допоможу.
Бляха-муха.
Це були албанці.
Я думав, що ми албанці.
Ні, справжні албанці. Які працюють на Йона, в чию тачку ви в’їхали.
Вони контролюють торгівлю коксом.
І ніхто з вас не албанець?
Чоловік Доро був албанцем.
У дитинстві я їздила туди на канікули.
А ніж діда Цефа?
Канцелярський ніж.
Мого діда звати Гайнц.
Прикол ось у чому. Коли німець чує «албанець», його паралізує від страху.
А оті справжні албанці… Вони всі албанці?
Але вони перші придумали про фейкових албанців, тож це їхня фішка.
А ми щомісяця платимо їм, щоб користуватися нею.
Як із «Макдональдзом».
Ага, точно.
І цілком окуповується.
Навіть зброя не потрібна. Достатньо одного слова.
Німчура.
Німчура?
Байдуже.
Я думав, що всі албанці – злочинці.
А Албанія була якоюсь містичною і десь далеко,
і там упродовж тисячоліть добрі духи боролися зі злими.
Однак я змінив думку.
Це прекрасна країна Середземномор’я, біля Італії.
Але бідна, тому люди такі упереджені.
Та на цьому можна заробити.
Як Йон. Чи Доро.
За останні дні сталося щось незвичайне?
Поки вас не було.
-Ні. -Ні, все супер.
Спокійно навіть.
Справді.
І що тепер?
Ми… Треба завдати удару у відповідь.
Жорсткого!
Чи ні? Тобто…
Маленька війна – найкраще, що могло з нами трапитися.
Покажемо, чого ми варті.
І нам обом це вигідно.
Тобі плюс до звіту, і на війні хтось завжди отримує вищі ранги.
Довбана спина.
Дай мені рожеву.
Порадій.
Ноги?
Поніжся після такого дня.
Чому ми це робимо, лишиться таємницею.
Відтепер починається наше золоте життя.
Гарне життя.
Ти в шкарпетках?
Де моя куртка?
Сьогодні так тепло…
Я можу мотнутися.
-Ти знову пішки? -Так.
Ні. Тоді не треба.
Сідай.
Розповідай. Як ти?
Ну…
Я дуже не люблю білок.
Кілька років тому на мене напала одна.
І ромашковий чай. На смак наче соплі.
І я просто ненавиджу мінералку, що видихалася.
-Знімай штани. -І ненавиджу фісташки.
Коли вони не розлускуються.
І ти тягнешся до миски, береш одну, а вона…
І їжаки. Їжаки мене бісять.
Ясно. Перепитаю.
Як би ти описав себе?
Я? Себе? Та нормально, тобто…
Я розслаблений.
Тоді розслаблено відкинься.
Дуже гарно.
Розслабся.
Мені дуже подобається.
Подумала, що ти любиш позависати. Можна фотку?
-Звичайно. -Та ні, твої яйця.
Ось.
Давай.
Це Максін.
Дещо темно, але мені подобається.
Наче з казки. Зі справжньої казки.
«Червона Шапочка». Знаєш цю казку?
Так, знаю.
В оригіналі Вовк приготував із Бабусі обід і почастував ним Червону Шапочку.
Знаєш, що було далі?
Червона Шапочка дізналася і перехитрувала Вовка?
Ні, Вовк з’їв Червону Шапочку.
-А далі що? -Нічого. Кінець історії.
Якщо все добре закінчуватиметься, ми нічого не навчимося.
Тільки у Діснея щасливі закінчення.
І про щасливий кінець. У мене є пиво.
Ти не мусиш…
Та ні, якщо чесно, я залюбки.
МЕНЕ ПІДВИЩИЛИ!
НАМ ТРЕБА НЕГАЙНО ПОБАЧИТИСЯ!
А що робить… Батько Максін.
Він був юристом.
-А зараз що? -Нічого.
Він помер.
О, вибач.
Отже, ти самотня.
Мм.
-Та в мене є Максін. -А в мене є Данте.
Ви близькі, так?
Так. Вона просто королева драми.
Данте теж. Здебільшого.
Однак добре, коли хтось є.
Скільки часу минуло з того…
змагання з брейкдансу?
Тридцять шість із половиною років.
Здається.
Знаєш, того дня я вперше цілувалася.
Вперше по-справжньому.
Так, я теж.
Серйозно? А з ким ти цілувався?
-Ну, з тобою ж. -Ми теж цілувалися?
Тобто теж?
Я пам’ятаю лише, що цілувалася по-дорослому з Ді Капріо.
Він був такий сумний. Це все я.
Я сказала йому зосередитися на акторській кар’єрі.
І якщо він отримає «Оскара»…
Не отримає. Він завжди буде другим.
Ага, тільки ми зараз тут п’ємо пиво. А він де?
На яхті з вісьмома моделями?
Отож. Невдахо.
Я радий, що ти тут.
Що ти повернулася. Що ти знову тут. Так.
Я теж рада.
Здається.
То була друга найщасливіша мить у моєму житті.
Проте знаєте, як це, коли опівночі б’є годинник, як у «Попелюшці»?
Я не хотів, щоб моя прекрасна карета перетворилася на гнилого гарбуза.
Тож мені треба було негайно вскочити в якесь лайно.
Діяти треба обережно. Спочатку лише спостерігаємо.
А ти взагалі звідки?
Звідсіля, взагалі-то.
Бо в тебе такий акцент, що… Не знаю.
Це довга історія.
-І що? -Це така хвороба.
-Органічні продукти такі дивні на смак. -Так.
-Якісь ненатуральні. -Ага.
-Може, через глутен. -Глютен.
Та зосередьтеся, пацани!
Я гарантував Доро результат.
Албанці точно продають наркоту з цього фургона?
Так, точно.
У них їх чотири.
Скоро буде три.
-Я хотів дещо пояснити. -Я все зрозумів.
-Чекай, я ж навіть… -Ти здурів?
І нічого йому не скажеш. Дивись.
Та що ж це таке…
-От псих. І що далі? -Точно довбонутий.
-Ти одружишся зі мною? -Так, звісно.
Я ж казав, що ми надішлемо чіткий сигнал. І я вважаю, ми це зробили.
Якоб просто попер на них.
А той бугай був удвічі більший.
Отакецький.
Ні, не вдвічі більший, а ще більший.
Тобі ж пофіг на біль, так?
Та він реально Буба.
-Буба? -Буба?
Це герой албанських казок.
Спочатку він був доброю тваринкою, яку спокусив демон Боллер,
і він став безсердечним чудовиськом.
Чудова метафора. Тільки от не знаю, до чого.
Клас.
Тепер у тебе албанське ім’я. Як у нас усіх.
Мене насправді звати Крістіан, а Енеса – Сандро.
Енес?
Так, він мій брат-близнюк.
Він іще не виріс.
Вони брати. Як ми з тобою.
-Можна? -Звісно. Привітайся.
Привіт, Бубо.
Сім’я – це чудово.
Він діло каже. Наш Буба.
Чуваки, тоді мені теж потрібне нове ім’я.
Можливо, теж якесь із казки. Якогось короля. Чи воїна.
Чарівника.
Може, Ерблін?
Ерблін – дуже круто.
Дуже круто.
Ерблін означає «аромат липи».
Це дуже-дуже гарно, еге ж?
Так, дуже.
Може, ще трохи подумаємо?
За Бубу та Ербліна.
Так, за Бубу та Ербліна.
-Будьмо! -До дна!
За сім'ю!
Не можна так підкрадатися!
-Хотів повернути куртку. -Що в тебе за вигляд?
А що?
А, все гаразд. Це після шоу каскадерів. «Шалений каньйон».
А ти найгірший каскадер у світі?
Я хотів запитати, чи зробиш ти мені ще одне тату?
Звісно, у нас є план.
Я зроблю тобі знижку. Як постійному клієнту.
То я тоді зайду і ми побачимося? І зробимо тату.
-Так. -Клас.
А куртка вже іншим разом.
Друже, так не годиться.
Я дзвонив тобі дві години. Де ти був?
-Я… Що за авто? -Моє. Сідай.
Мафія-стайл. Ось на чому має їздити майбутній бос.
Уперед. Час Отто.
Уперед. Час Якоба Отто.
Справжні албанці хотіли помститися за те, що зробили несправжні албанці.
А несправжні албанці хотіли помститися за те, що зробили справжні албанці.
А потім справжні албанці… Так, це було дуже складно.
Але як то кажуть, поєднуй неприємне з корисним.
ШОУ ТРЮКІВ У «ШАЛЕНОМУ КАНЬЙОНІ»
-Усе добре? -Так, дуже.
До дна!
РОЗДЕРТЕ ОБЛИЧЧЯ, ФІНГАЛ, НАБРЯКИ, ЗЛАМАНІ РЕБРА
Будьмо!
Вирішили, як святкуватимемо?
-Ну звичайно. -За албанськими традиціями.
Виключно задля сім’ї.
Слухай, Єто. А як справляють албанське весілля?
А я звідки знаю?
Ти ж казала, що допоможеш.
Крістіане, ти ж прекрасно знаєш, що я не з Албанії.
І звати мене Лаура. Лаура.
Але я можу погуглити для вас.
Серйозно? Круто.
Чуваки, я такий радий за вас.
Я читав, що у Франції можна одружувати покійних.
-Маразм, еге ж? -Париж…
Доро.
Пейнтбольна фабрика у Фалькенвальде також належить нам.
Якщо так продовжимо, то за три місяці всі…
Це не тобі вирішувати, Ервіне.
Ерблін. Звісно ж, ні…
З мене годі.
Я не хочу, щоб іще хтось помер.
Думаю, вони не зупиняться. Бо вони це почали.
Я теж ситий цією війною. Але треба пройти через це.
Хай, мала. У мене запара, забрати тебе не можу. Вибач.
НОВЕ ПОВІДОМЛЕННЯ АЛЕКСУ
ЩО? Я ТУТ УЖЕ НЕ ВИТРИМУЮ.
АЛЕКС
Вибач, тут у мене відкривається стільки можливостей для роботи.
І нам, мабуть, краще не переписуватися. Думаю, твоя мама все читає.
Чорт.
-Не знала, що в тебе є прізвисько. -Так…
Я знаю, що чудовисько звати Буба. Не знала, що тебе звати, як чудовисько.
-Мгм. -Хто тебе так називає?
Друзі. І колеги.
Маркус із «Шаленого каньйону».
Притримай. Отак.
Чекай.
У кожного власне ім’я.
Як у маленькій сім’ї.
-Тримай. -Мгм.
Дай-но я.
Чекай.
-Що, погано? -Ні, добре.
Отак.
Я на сьогодні закінчила.
Лишайся, вип’ємо. Не обов’язково пива.
-Звичайно. -Можна в мене біля озера.
На лавці тобі не дуже сподобалося.
Сьогодні не можу, щойно згадав.
Мені треба зробити… дещо.
Дещо?
Може, завтра подивимося разом вручення «Оскара»?
Ді Капріо знову програє.
-Так? -Так.
О… Дуже боляче?
-Так. -Це добре?
Та мить, як у фільмах, коли двоє цілуються і зненацька відчиняються двері.
Коли приходить якась зараза і все обламує?
-Щось сталося? -Не знаю, Юлю. Щось сталося?
Гаразд, тоді до завтра.
-Чекай, ми ще не закінчили. -Бувай.
-Він дивакуватий. -Ти читаєш мої повідомлення?
-З чого ти взяла? -Ти встановила, блін, застосунок.
Куртка.
Відчуття були кращі, ніж після перемоги над Ді Капріо.
А все було навіть без язиків.
Та це було занадто багато для мого штрафного звіту.
Так. Однозначно занадто багато.
Данте!
Де ти був? Я хотів поговорити. У мене суперова ідея.
Що в тебе з губою?
А що в тебе з волоссям?
Це фарба для волосся. Цей колір краще пасує до моєї куртки.
Ану стій. А ти що подумав, коли зайшов?
Нічого.
Ти думав, щось сталося.
Ні.
Де ти був?
Закінчуй тут, я піду.
Ану скажи!
Що з нами стало, Якобе?
Ми ж завжди всім ділилися.
Довіру непросто повернути, Якобе.
Розбите докупи не склеїш.
Я зустрічаюся з жінкою.
Ти з глузду з’їхав?
З якою ще жінкою?
Зі звичайною.
Давно?
Доволі.
Відколи ми зв’язалися з албанцями.
І сьогодні вона мене поцілувала.
Ну, майже.
Я був просто щасливий.
І тому я подумав…
Що ти мене вбив.
Тридцять років тому тобі це не вдалося.
Сподіваюсь, ти задоволений.
Ти ж ніколи не хотів поїхати зі мною в Діснейленд.
І Гаральд тобі до одного місця.
Гарольд.
Браво, Якобе, браво.
Пішов ти.
Я мала знати, що ти не робиш ніякої фігні.
Я твоя дочка.
Отож, саме тому.
Я розумію, ти хотіла почати все спочатку.
Але інші матері реєструються на сайті знайомств, летять на місяць на Балі.
Я роблю це не задля себе.
А задля кого ж?
У мене все було добре. У мене були друзі, сім’я, Алекс.
І мама раніше була класна.
Ні.
Сім’я – це ти і я. А решті на нас начхати.
Не на нас. А на тебе.
Алекс мене звідси витягне.
Слухай.
Зникни. Я в роздумах.
Я не знаю, що я собі думав.
Я відкладатиму лише на нас. На Каліфорнію. Обіцяю.
Я подумав.
Можливо, є спосіб, щоб ти міг ходити на побачення.
Справді? Який?
Якщо хочеш колись уперше в житті випустити на світ малюка Бубу,
треба заздалегідь компенсувати це як слід.
Ти ж розумієш, так? Як слід.
Серйозно. Більше, ніж зазвичай.
Так. Звісно.
І я вже маю ідейку.
Та це має лишитися між нами. Між братами Отто.
-Лише між Отто. -Лише між Отто.
-Лише між Отто! -Лише між Отто!
Лише між Отто.
ЧАСТИНА ТРЕТЯ МАКСИМАЛЬНО ДИСКОМФОРТНО
Отже, заходиш і хапаєш коробку з коксом.
Якщо тут буде якийсь кіпіш, я тебе попереджу.
Я буду з тобою весь час.
Дивись, Моссад використовував таке саме у 90-х.
Може, іншої фірми, але…
Задери футболку.
Юля – майстриня тату.
А в неї ще є клієнти?
Наші татухи на плечах найкрутіші.
Так, авжеж.
Перевірка.
Весь час кажи, що ти бачиш. Зрозумів?
Зрозумів.
Кажи: «Зрозумів. Прийом».
Добре.
Зрозумів. Прийом.
Так.
Данте, що за приколи? Я ж усе чую.
Я нічого не чую.
Ніяка тут не органіка.
Вони шахраї, Якобе.
Мамо, не було коли.
Я був у відпустці.
Приїхав минулого тижня.
Біля входу охоронець.
Заходь. Це точно склад.
Подумай про те, що ти зможеш пізніше зробити зі своєю майстринею тату.
Зрозумів?
Так, зрозумів. Зрозумів.
Прийом.
Треба йти. Бувай, мамо.
Що це було?
Нічого. Тут усе.
Добре.
Це падло мене вкусило.
А мені не треба негайно зробити щеплення від правця?
Після щеплення від правця у чоловіків мошонка зменшується до 64%.
З яйцями картина теж сумна.
Прочитав у «Нойє Вохе».
Прийом чи як?
Ми ж кажемо: прийом.
Данте, що таке? Прийом.
Хто зберігає кокс із кренделиками?
Продовжуй.
Я їв. Усе йде за планом.
Я бачу лише якусь випічку.
Шукай.
Кокс не зберігатимуть із кренделиками.
Ні, це було б… Чекай.
Якісь пакуночки з пакетиками білого порошку.
Точно не борошно?
Та точно.
Може, розпушувач?
Ні, розпушувач… Так, можливо, розпушувач.
-То скуштуй. -Як скуштувати?
Може, там не те, що написано на пакетику.
А як визначити, що це кокс?
Ти відчуєш.
На смак гірке. А який кокс на смак?
Чи розпушувач?
Звідки я знаю? Нюхни.
Ну що?
-Думаю, це розпушувач. -Бляха.
Скажи, я заслужив побачення з Юлею?
Бо мені щось так добре.
Просто дуже добре. І це погано.
Може, знайти когось, хто зацідить мені в пику?
Хоча забагато крові – це погано, так?
Краще, щоб на побаченні не було багато крові. Та ще й на обличчі.
Або така ще ідея.
Скільки треба з’їсти розпушувача, щоб мені стало дуже зле?
Якобе, у коробці був не розпушувач.
Точно? Якби то був кокс, я б відчув. А я нічого не відчуваю.
Нічогісінько не відчуваю. Може, у мене низький рівень цукру. Прийом.
Візьми ту довбану коробку.
Якобе.
Якобе, ти зрозумів?
БІЛІ КОНІ
Данте?
Яка мораль історії?
Зла не пізнаєш,
доки воно тебе не зжере,
ти помреш, а воно насититься.
І тоді чик-чик.
Ножиці відрізали великі пальці.
Сподіваюсь, ти задоволений.
І обоє пішли далі.
Данте?
Бляха.
Якобе.
Усе гаразд?
Та наче.
У мене раптом обірвався зв’язок.
Вставай, ходімо.
Та не парся ти. То був самозахист.
Я нікому не скажу.
І це плюс до твого штрафного звіту.
Після цієї історії зможеш досхочу надрюкатися зі своєю Юлею.
Дрюк-дрюк.
Що ти робиш?
-Ти сказився? -Ти сказився?
-Ти чого визвірився на мене? -Ти що, не бачив тачку?
Яку ще тачку?
Там була тачка боса албанців. Раніше її не було.
Була. Чи ні?
Ти зробив із мене вбивцю.
-Щоб підмазатися до Доро. -Маячня.
Твої ж слова: вкладай у себе, працюй на себе і винагороджуй себе.
Усе про тебе. І все завжди задля тебе.
Албанці теж помітили, що ти лузер.
-Ти ніколи ні для кого не будеш лідером. -Стули пельку.
Без мене ти був би у прольоті.
Я ж сказав, стули пельку.
Данте був паскудним братом.
Але я був дуже вправним каскадером.
Я знав, що на тебе не можна покластися.
Дуже вправним.
Я жив із великим злим вовком усе життя, не розуміючи цього.
Хоча він і не маскувався.
Алло, це я.
Ти забув свої пігулки. Просто хотів сказати.
Козел.
ВІТАМІНИ
ЦИНК І СЕЛЕН
Бляха.
ДАНТЕ – КОЗЕЛ
Є лише одна річ, гірша за віру у неправильні речі.
Віра не в тих людей.
Але брехні настав кінець.
ЧАСТИНА ЧЕТВЕРТА БУБИНА КАЗКА
Ого.
Губи загоїлися, так?
Так.
А що з рукою? Учора вона була ціла.
Мене вкусили.
Вкусили?
Так, ми з Данте вкрали десять кіло коксу в пекарні, і…
І дещо пішло не за планом.
Ти зараз серйозно?
Так.
Я працюю на клан албанців, той кокс був для них.
Насправді вони дуже милі.
Двоє наших завтра одружуються.
У своїй штаб-квартирі.
Штаб-квартира – це невеличкий старий готель.
Доволі затишний.
І я подумав, що ми могли б піти разом.
Ти б з усіма познайомилася.
Може, зайдемо?
Що таке?
А, албанці. Вони не ті, за кого їх мають.
Вони взагалі не албанці.
-Вони цілий день їдять торт. -Ні.
Вони не ті, за кого їх мають.
А тоді прокидаєшся вранці: чоловік мертвий, а його голова – у садку.
З мене таких типів досить.
-Твій чоловік був у мафії. -Іди, будь ласка.
Ні, чекай. Гарна новина: я більше не мушу на них працювати.
Я більше не мушу робити те, чого не хочу. Я Червона Шапочка.
Реальна версія.
Що?
Вона не знала, що то її бабуся.
Вовк сказав їй, що то звичайне м’ясо.
Шніцель типу. Червона Шапочка не мала вибору.
І мусила їсти те, що стояло перед нею.
І до чого тут те, що ти працюєш на мафію?
Я теж… я не мав…
Може, з Шапочкою все надто складно.
Бувай, Якобе.
Серйозно?
Бувай.
Леонардо Ді Капріо. «Уцілілий».
І «Оскара» отримує…
Леонардо Ді Капріо!
СПЕРМА ОТТО
Ну що? Хто тепер король світу?
Досі Ді Капріо.
За молодят! До дна!
До дна!
До дна.
Доро, маю тобі щось сказати.
Я накосячив.
За Абнора й Іліра! До дна!
До дна!
До дна.
Усе почалося з того, що я знову зустрів одну жінку.
За кохання. До дна!
Я не хотів нікого скривдити.
Але на моїх руках кров.
Завтра про це спокійно поговоримо.
Курка може лише мріяти про те, що доводиться робити лисиці.
За здоров’я!
За здоров’я.
А це точно албанська музика?
Схожа на грецьку, скажи?
Не знаю.
Круто, коли поряд є справжня албанка. Лауро.
ДУЖЕ ХОЧУ ТЕБЕ ПОБАЧИТИ
КИЦЮ, ЗАРАЗ БУДУ В ТЕБЕ
І тієї миті я зрозумів, що сім’ю можна вибирати.
Максін.
Бляха.
Усіх з весіллячком!
Дякую.
Які ж гарні молодята.
Абноре, Ілір, за вас.
До дна!
Я вам дещо приніс.
Світло.
Увімкніть. Світло.
Так, так, так.
«Що холодніша зима, то тепліша весна».
«Що глибше горе, то більше співають наші серця».
Цитата з чудового фільму «Бембі 2».
Як і Бембі, ми з Якобом змалку росли без матері.
Без справжньої сім'ї.
Геть самі.
А тоді з’явилися ви.
Коли я дивлюся на вас,
я відчуваю…
стільки…
любові.
Добре.
Може, не тут і не зараз.
У цій сім’ї розкол.
Брат іде на брата.
Але ж ми всі албанці.
Я не міг стояти осторонь і дивитися, як Доро
розділяє нас дедалі більше і вбиває Йона.
Але ж ми не такі.
Що ти мелеш?
Треба припинити цей дитячий конфлікт.
Як Бембі,
ми маємо швидко подорослішати.
А ви знаєте, ким став Бембі?
Королем лісу.
Але спочатку в нього померла мати.
Гей.
Максін.
Я такий радий, що ти написала.
Дякую, що приїхав.
Я тобі стільки розкажу.
Кілька тижнів тому я знайшов один ютуб-канал,
від якого мій мозок просто вибухнув.
Знаєш, коли щось собі уявляєш, а воно потім здійснюється?
Це називається маніфестацією, і ось чому…
То де ця «тонна коксу»?
Хто це?
Мій колега.
-Їх троє, Алексе. -Так.
-Це чотиримісна тачка? -Так. А що?
То мені доведеться лежати в багажнику?
-Ні, в багажнику поїде Леоні. -Що?
Я дуже радий тебе бачити.
Але я пообіцяв татку, що привезу наркоти.
Він має побачити, що недарма просував мене.
Я дуже радий тебе бачити.
Федю, давай.
Що?
Ми з Якобом робимо це лише задля вас.
Останнє слово, Доро.
Я на це не підписувався.
Добрий вечір. Як життя?
Добре, хто з вас відповідає за наркоту?
Наркота наша.
А от у них є кокаїн.
Ні, неправда. Він бреше.
-Брешеш ти. -Ти брешеш.
-Брешеш ти. -Мовчи.
Сам мовчи.
А можна не втягувати мене у ваші приватні мутки?
Це емоційне насилля з вашого боку.
Отже…
Алексе, що ти робиш? Не можна отак просто мочити людей.
Мала, а це вже мені вирішувати.
Це ж моя робота, так?
Пішов ти, Алексе.
Стояти. Куди зібралася?
Можемо обговорити це пізніше?
Добре.
Ну то як? Ще когось замочити? Га?
У мене є кокс.
Нарешті. Дякую. Давай сюди.
Я дам.
Якщо відпустиш моїх людей.
Усіх, крім нього. Він лишиться тут.
Для мене дуже велика проблема,
коли мені наказує той,
кого я не поважаю.
Як людину. Січете, про що я?
-Тебе це провокує. -Так. Мене це провокує.
Добрий вечір.
Привіт. Привіт.
Добрий вечір.
Юлю.
Добрий вечір.
Я не гаятиму ваш час.
Пропозиція.
Ви зараз повертаєтеся в ту страхолюдну тачку надворі.
І дорогою додому ти видаляєш номер моєї дочки.
Розумієш?
Ні, не розумію. Федю, давай.
Ви не можете зробити, як він каже?
Бо все якось затягується…
Хай твій батько нахер звалить.
Я пізніше поясню, добре?
Клас.
Ну добре, я збрехав Юлі.
Та вона мені збрехала більше.
Щодо історії з тату-салоном. Вона почала робити тату нещодавно.
А до цього вона роками була улюбленою кілеркою Алексового татка.
Але він убив її чоловіка,
і Юля вирішила присвятити себе Максін, а не замовним вбивствам.
Мабуть, убивство – це як їзда на велосипеді.
Думаю про це, і мені більше подобається пом’якшена версія «Червоної Шапочки».
Та, де Червона Шапочка в кінці вбиває Вовка.
Тому що він, чорт забирай, заслужив.
-Ходімо. -Вибач.
Такого більше не буде. Ходімо.
Слухай, коли батько Алекса дізнається, що тут сталося,
все буде значно гірше. Попередь своїх людей.
Думаю, вони здогадалися.
Залишу вас.
Що ж…
Схоже, знову час переїжджати. Ура.
Шкода. У нас могло щось вигоріти.
Вибач, що розповіла тобі не всю правду про свою роботу.
Колишню роботу.
І що моя дочка навела на вас братву.
Ми квити, як то кажуть.
Скажи,
а ти можеш уявити, що ми з тобою ще зустрінемося? Тобто…
Тільки вже по-справжньому.
Таке лайно. Еге ж, Якобе?
Зникни.
Отже, це ти та коза, через яку мій брат так лохонувся.
Ти знав, що бабуся весь час нам гнала.
Що ти мелеш?
Я знайшов твій вітамін С.
А я винен, що ти влаштував усю цю херню з почуттям провини?
І ще цей акцент, так?
Він брехав мені все життя.
І використовував. Наче паразит!
Він за все життя не зробив нічого хорошого.
Він гнида.
Шкідник.
Я не хочу цього знати.
Чуваки, ви серйозно?
Думаєш, мені завжди було легко?
Мені ніколи не щастило так, як тобі.
Мені щастило?
Уся та херня, яку ти робив останні кілька років.
Ти хоча б раз серйозно постраждав?
Хай де ти з’являєшся, ти одразу всім подобаєшся.
Хоча я симпатичніший.
І та аварія.
А що з нею?
Як думаєш, що було б,
якби ти потай не поїхав на ті танці з Ді Капріо?
Тобі завжди щастить.
А мені, бідоласі, довелося 35 років корчити з себе австрійця.
А знаєш, що найогидніше?
Цілий день жерти вафлі.
Лікарі вважають, що в мене діабет.
Яка мені з цього вигода?
Обережніше з цим. Це не жарти.
Ні.
Ми зараз поїдемо додому і там усе обговоримо.
Лише між Отто.
Лише ти і я!
Ще раз дякую за тату.
Ні, залиш собі.
Класний задок, між іншим.
Мені теж було приємно.
Ще дещо.
Що ж, повернімося до нашого питання.
Чи щасливий я.
Звичайно. А знаєте чому?
Бо, починаючи з цього дня, я робив те, що хотів.
З тими людьми, з якими хотів.
Цілком нормально. Без напруги.
Як там написано в казках?
І жив я довго і щасливо… Хоча ні…
Ви прийшли сюди з цією цяцькою…
Я на мить забув.
Щасливі закінчення лише у Діснея.
Вилупки.
Линяємо.
Зачекай.
Линяємо.
Чорт, у мене на кросах його мізки.
Ленні. Де ти взяв пістолет?
Надрукував на шкільному 3D-принтері.
Подумав, що наркодилерам треба щось для захисту.
Ви зробили домашку з математики?
Чувак…
ОКРЕМА ПОДЯКА ВСІМ НА NETFLIX І ЛЕОНАРДО ДІ КАПРІО
Переклад субтитрів: Ольга Переходченко