Downloaded from YTS.MX
Marele-rechin-alb, înfiorător şi fascinant.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Însă sunt aceşti prădători de top mai complecşi decât par ?
Doi oameni de ştiinţă, care au o teorie revoluţionară…
- Vom obţine date utile. - Am prins un rechin.
…vor lansa o investigaţie fără precedent…
…pentru a afla dacă aceşti vânători explozivi…
Vai de mine ! Aşa, da.
…îşi pot camufla tegumentul, pentru a deveni prădătorii perfecţi.
Înarmat cu peste 300 de dinţi ascuţiţi,
atingând o lungime de până la 6 m şi o greutate de 2.300 kg…
…şi putând atinge viteze de peste 30 km/h,
marele-rechin-alb este un prădător perfect…
…de mai bine de 12 milioane de ani.
În golful Mossel, din Africa de Sud,
există un loc unde se adună marii-rechini-albi.
În fiecare zi, până la 50 de exemplare de mari-rechini-albi
înoată în acest golf.
Mă numesc Ryan Johnson.
Sunt specialist în rechini, în Africa de Sud.
Sunt doi rechini aici.
Sunt Gibbs Kuguru, olandez, expert în genetica rechinilor.
Cei doi cercetători au dezvoltat împreună o teorie revoluţionară
despre cel mai notoriu prădător oceanic.
Eu şi mulţi alţi cercetători am fost dintotdeauna captivaţi de viteza,
forţa şi dimensiunea marilor-rechini-albi.
Când îi studiezi, îţi dai seama că ar putea avea şi calităţi ascunse.
Atunci ne-a venit o idee:
oare aceşti rechini îşi schimbă culoarea pentru a se camufla ?
Multe creaturi marine se pot camufla.
Caracatiţele, calamarii şi sepiile
sunt capabile să-şi schimbe rapid culoarea.
Camuflajul poate fi un avantaj şi pentru pradă, şi pentru prădător.
Multe alte animale folosesc camuflajul
şi alte tehnici sofisticate pentru a se face nevăzute.
Dar cu rechinii e altă poveste.
Marii-albi au partea dorsală colorată în diverse nuanţe de gri,
iar burta o au albă.
Aceste culori îi fac pe rechini greu de observat,
atât priviţi de deasupra, cât şi de dedesubt.
Însă abilitatea lor de a-şi schimba culoarea ar fi o mare descoperire.
Teoria că marele-alb îşi poate schimba culoarea e revoluţionară.
S-au făcut cercetări pe specii mai mici de rechini,
dar niciodată pe o specie atât de mare
şi pe un prădător atât de celebru ca marele-rechin-alb.
Va fi o mare provocare să ne demonstrăm teoria.
Pentru a-şi testa teoria,
Ryan şi Gibbs lansează o investigaţie fără precedent.
Am auzit multe poveşti pescăreşti
despre rechini care îşi schimbă brusc culoarea.
Însă în literatura de specialitate se găsesc puţine indicii
că e posibil ca fenomenul să fie real.
Marii-rechini-albi se găsesc în apele reci de coastă din toată lumea.
În Africa de Sud, prezenţa lor e documentată temeinic.
Am aceste poze de la Dylan, documentaristul meu.
E o bază de date imensă, de pe tot cuprinsul Africii de Sud.
A compilat poze de înotătoare dorsale.
Colecţia cuprinde mii de exemplare de rechini.
Devin nostalgic când mă uit la pozele vechi.
Ai făcut ceva poze.
Elementele distinctive, cicatricele sau înotătoarele dorsale,
îi ajută pe cercetători să compare culorile exemplarelor de rechini.
Ăsta e mult mai deschis la culoare decât celălalt.
Ăsta e închis, ăsta e deschis.
Însă probele sunt insuficiente.
Da, în toate apare acelaşi rechin.
Problema cu cercetarea faptului dacă rechinii îşi schimbă culoarea
e că bazele de date din trecut nu aveau un sistem de referinţă,
ca să ne dăm seama dacă un rechin e mai închis sau mai deschis la culoare.
Luminozitatea, condiţiile meteo şi chiar setările camerei
pot schimba complet aspectul unui rechin.
Ca să dovedim că diferenţele de nuanţă se datorează faptului
că rechinii îşi schimbă culoarea, ne trebuie un sistem de referinţă.
Atunci mi-a venit ideea unui tabel de culori.
Tabelul cu nuanţe de gri va fi esenţial
în colectarea de dovezi ale schimbărilor de culoare,
printr-o serie de experimente.
E imposibil să măsurăm cu exactitate culoarea unui rechin în sălbăticie.
Ăsta e avantajul tabelului.
Dacă surprind în acelaşi cadru şi un rechin, şi tabelul,
apoi încarc pozele în computer şi corectez culorile,
pot stabili nuanţa exactă a acelui rechin.
Aceste experimente vor oferi şi indicii
cu privire la factorii ce determină camuflarea.
S-au făcut studii pe specii în captivitate,
care arată că rechinii îşi pot schimba culoarea cu ajutorul hormonilor.
Eu sper să pot dovedi incontestabil
că marii-rechini-albi îşi pot schimba culoarea
şi că asta are o legătură cu anumite comportamente.
E o idee simplă, dar genială.
Ne rezolvă problema evidenţierii modificărilor de nuanţă.
Nu mi s-a mai spus că sunt genial. Accept, fiindcă se întâmplă rar.
Întrebarea e cum voi reuşi să poziţionez tabelul lângă un rechin,
în diverse situaţii.
E nevoie de un pic de creativitate.
- Ai reuşit ? - Da.
- Să-i dăm drumul ! - Uşurel !
Ţine firul întins !
Începem treaba.
Va fi un experiment captivant.
Unul dintre cele mai importante teste va fi cel al atacului.
Atacul e un fel de ambuscadă.
Trebuie să atace rapid, în forţă, pe nevăzute.
Atunci vom putea măsura culoarea unui mare-alb,
aflat în toiul vânătorii.
În mijlocul golfului Mossel se află insula Seal.
Insula asta e epicentrul marilor-albi din Africa de Sud.
Zi de zi, sute de foci-cu-blană înoată ca să scape cu viaţă…
…din încercuirea marilor-rechini-albi.
Rata de succes a marilor-albi la vânătoarea de foci-cu-blană
e de aproape 50%. E o rată mare pentru orice prădător.
Rechinii au o zonă preferată în care patrulează şi vânează.
De obicei stau sub traseul obişnuit
pe care focile urcă şi coboară de pe insulă.
Ryan şi Gibbs tractează o focă artificială drept momeală,
sperând să încurajeze atacul rechinilor.
Vrem să surprindem rechinul în toiul atacului,
alături de tabelul de culori,
pentru a-i măsura culoarea în plin atac.
E o dimineaţă liniştită, dar insula Seal rareori dezamăgeşte.
Are loc un atac. Acolo are loc un atac al unui prădător.
Încă încearcă s-o prindă.
Ce tare ! Foca asta e în pericol.
Da. Se ascunde după barcă.
Deşi rechinul a ratat primul atac,
foca s-a speriat atât de tare, încât acum se ascunde după barcă.
Foca îl conduce pe rechin direct la momeală.
Aşa da !
- L-am fotografiat. - Bravo, amice !
Rechinul şi tabelul de culori apar foarte bine în poză.
E prima încercare reuşită din cadrul experimentului.
De fiecare dată mă trec fiori.
E imposibil să nu te impresioneze când vezi aşa ceva.
Aici se adună mulţi rechini.
Trebuie să fie…
Aşa da !
Pândesc focile…
…cât e ziua de lungă.
O atacă.
La asfinţit, după o zi de adunat date,
echipa speră să mai vadă un ultim atac.
Du-te acolo !
Am pierdut tabelul şi momeala.
La naiba !
E întuneric. Rechinul n-a văzut bine.
O atacă din nou.
Rechinii vânează adesea la asfinţit, dar, pe întuneric,
chiar şi un mare-alb poate rata ţinta.
La naiba !
Va fi greu să o facem să plutească din nou.
Sunt nevoiţi să repare momeala înainte să se întoarcă în larg.
Însă construcţia bazei de date a început deja.
Compar culoarea rechinului cu tabelul de culori.
Asta ar fi, nu ? E închis la culoare.
Ştiinţa nu e rapidă. Durează mult, e nevoie de multe date.
Frumos !
Mai ales când încerci să revoluţionezi o paradigmă ştiinţifică.
Toate pozele sunt excelente.
Însă această cercetare e mult mai complexă decât pare.
Comportamentul e doar un aspect al studiului.
Un alt aspect la fel de important e studiul celular.
E fără îndoială un mascul tânăr.
Ryan şi Gibbs au o oportunitate rarisimă în cercetarea lor.
Şansa de a studia un mare-alb ca acesta
apare doar o dată, de două ori în carieră.
- Pentru mine. - La mine e prima.
Când rechinii sunt prinşi în năvoadele pescarilor,
cercetători precum dr Matt Dicken au grijă să nu fi murit în van.
Unul dintre obiective e să recoltăm cât mai multe eşantioane.
Ne îmbogăţim cunoştinţele despre această specie incredibilă.
Prin disecţie, vor căuta indicii vizând teoria schimbării culorii,
ascunse în stomacul rechinului.
Marii-albi au o alimentaţie sezonieră,
care se modifică pe măsură ce cresc şi devin mai puternici.
Ştiind ce şi unde mănâncă rechinii,
am putea afla câte ceva despre nevoia lor de a se camufla.
Caut o dovadă incontestabilă
că marii-albi se hrănesc atât la suprafaţa apei,
cât şi la mijloc şi pe fundul oceanului.
Trebuie să facem muncă de detectivi,
ca să identificăm ce mănâncă aceste animale.
- Ştii ce e ? - Nu. Ce e ?
O ţeapă de pisică-de-mare.
Asta ar putea fi proba materială pe care o cauţi
că marii-albi se hrănesc pe fundul mării.
- Exact. Extraordinar ! - Măi, să fie !
Această micuţă probă dovedeşte un fapt important.
Abilitatea de a-şi adapta camuflajul poate constitui un avantaj uriaş
pentru gama largă de strategii de vânătoare,
la suprafaţa luminoasă şi pe fundul întunecat al mării.
Am avut succes cu stomacul. Am găsit resturi de pisică-de-mare
şi probele dorite că rechinii au o gamă largă de tactici de vânătoare.
Şi sunt chiar o grămadă.
Însă cheia demonstraţiei ştiinţifice că schimbarea culorii e posibilă
se află dincolo de tegument.
Studiul meu se bazează pe tegumentul rechinilor
şi pe diversele moduri de adaptare
care fac ca pielea lor să funcţioneze în diverse feluri.
O adaptare pe care o considerăm posibilă
e abilitatea de a-şi schimba culoarea.
Am vrut să facem un experiment
ca să aflăm dacă aşa ceva este posibil.
Secretul schimbării culorii s-ar putea ascunde la nivel molecular,
într-o celulă mai puţin cunoscută numită melanocit.
Melanocitul e ţesutul care colorează pigmentul animalelor.
Acţionează ca o placă de circuite aflată sub piele,
unde se dilată şi se contractă în funcţie de nevoile animalului.
Atunci când te bate soarele,
placa de circuite îi spune pielii să se închidă la culoare
sau invers, dacă nu e soare suficient,
îţi face pigmentul să se contracte, devenind mai deschis la culoare.
Pentru a afla dacă melanocitul e prezent
şi capabil să schimbe culoarea pielii unui rechin,
echipa a proiectat o serie de teste.
Vom lua câteva mostre de ţesut din pielea rechinului
şi le vom expune unor hormoni,
să vedem dacă asta provoacă o reacţie de schimbare a culorii.
Sperăm ca, la interacţiunea cu fiecare dintre hormoni,
ţesutul să se închidă sau să se deschidă la culoare.
Hormonii sunt replici ale celor
care se crede că acţionează în corpul rechinului,
în timp ce acesta vânează sau se odihneşte.
Avem câteva ipoteze cu privire la acţiunea hormonilor.
Primul, MSH, este un hormon
care stimulează expansiunea melanocitului
la toate speciile care prezintă melanină.
Folosim adrenalină, care a provocat reacţia de pălire la unii rechini,
dar şi închiderea la culoare a unor peşti.
Ultimul hormon e melatonina.
Suntem siguri că acesta îi va provoca deschiderea la culoare.
Dacă testele funcţionează, vor schimba culoarea pielii.
A sosit clipa adevărului.
Vom vedea cum reacţionează rechinii la aceşti hormoni.
- Eşti gata ? - Da.
Însă mostrele nu par să-şi schimbe culoarea.
Cred că pielea nu reacţionează.
Arată cam la fel.
Pielea moartă nu pare să reacţioneze.
Motivul e faptul că ţesutul rechinului e mort din punct de vedere fiziologic.
Toate reţelele biochimice sunt complet închise.
E un experiment inedit.
E normal ca un experiment să nu funcţioneze din prima.
Eu şi Ryan va trebui să schimbăm metodologia.
Majoritatea rechinilor au nuanţe de gri sau maro.
Unii, precum rechinul-tigru sau rechinul-zebră,
prezintă desene unice, prin care se deosebesc.
În False Bay, Africa de Sud, Ryan şi Gibbs caută o specie
cu o abilitate la fel de incredibilă ca schimbarea culorii.
Rechinii-pisică sunt printre cei mai inofensivi.
Îi întâlneşti adesea cuibăriţi între două roci
sau înfăşuraţi în jurul unei alge.
Sunt drăguţi. Nu seamănă deloc cu marii-rechini-albi.
Însă s-a descoperit recent că rechinul-pisică
manifestă biofluorescenţă, adică străluceşte în întuneric.
De ce şi-a dezvoltat un rechin abilitatea de a străluci e un mister.
Sunt foarte bine camuflaţi în recifurile unde trăiesc.
M-am întrebat mereu de ce un animal atât de preocupat să se camufleze
începe brusc să strălucească.
Ryan a proiectat o cameră video specială, dotată cu o lampă UV,
pentru a-i surprinde pe rechinii strălucitori.
Eşti pregătit, amice ?
Ca să îi documenteze personal,
vor trebui să se scufunde în golful plin cu rechini pe timpul nopţii.
Scufundările nocturne sunt dificile.
Vom avea doar această lampă cu ultraviolete,
care pentru noi sunt invizibile.
În rest va fi doar beznă.
În adâncul oceanelor din toată lumea, unele specii de animale marine
nu şi-au dezvoltat abilitatea de a se camufla, ci cea de a străluci.
Aceste abilităţi se numesc bioluminiscenţă şi biofluorescenţă.
Bioluminiscenţa e procesul chimic prin care un organism produce lumină,
precum rechinul-lanternă,
ce străluceşte pentru a evita prădătorii,
sau planctonul, care străluceşte la suprafaţa apei.
Biofluorescenţa e un fenomen diferit
şi ceva mai misterios.
Biofluorescenţa e abilitatea unui organism de a absorbi
o lumină de o anumită frecvenţă şi de a emite o altă frecvenţă.
La adâncimi mari, nu mai pătrund decât razele ultraviolete.
Rechinii-pisică absorb razele ultraviolete
şi apoi emit o lumină galben-verzuie,
care îi face să strălucească în întuneric.
Trebuie să aflăm cum folosesc rechinii lumina şi culoarea
pentru a se adapta mai bine la mediu.
Am venit să cercetăm cum îi ajută asta să supravieţuiască.
Mulţi corali, peste 180 de specii de peşti şi chiar şi unii crabi
afişează culori fluorescente când sunt expuşi la raze UV.
Rechinul-umflat-californian are o strălucire verzuie,
la o lumină care imită modul în care se văd între ei.
Nu se ştie exact de ce,
dar mulţi cercetători cred că asta le permite să comunice,
rămânând totuşi camuflaţi faţă de prădători.
Credem că ochii rechinilor au evoluat
astfel încât să vadă acest spectru de lumină galben-verzuie.
E o formă de adaptare, ca să poată naviga noaptea în aceste ape,
nedetectaţi de alte organisme, dar capabili să se vadă între ei.
Chiar când strălucesc ca să se vadă,
camuflajul rămâne esenţial pentru supravieţuirea lor,
la fel cum ar putea fi şi pentru marele-alb.
Biologia e implicit o artă a comparaţiei.
Înţelegem mai multe despre o specie aflând cum procedează alta.
Fie că se camuflează sau comunică…
…aspectul rechinului-pisică pare a fi legat de comportamentul său.
GOLFUL MOSSEL, AFRICA DE SUD
Teoria are două aspecte.
Unul e că rechinii îşi pot schimba culoarea
şi altul e că şi-o pot schimba în funcţie de diverse activităţi.
Odată reparat tabelul de culori…
…echipa pleacă în căutarea mai multor mari-albi,
pentru a-şi lărgi baza de date.
Ştiu sigur că aici se odihnesc mulţi mari-albi.
Ne propunem să aducem tabelul de culori
în apropierea unui rechin aflat în repaus.
Dacă într-adevăr nivelul hormonilor îi dictează culoarea,
vom vedea că un rechin ce se relaxează are cu totul altă culoare
decât unul ce vânează sau caută animale moarte.
În timp ce Ryan operează o dronă, Gibbs pilotează o barcă teleghidată.
- Gibbs, am dat de un rechin ! - Ai găsit unul ?
- Am găsit un rechin. - Bravo !
Să băgăm barca la apă.
- Dă-i drumul ! - Bine.
Du-te repede ! Bagă viteză !
- Mă vezi ? - Nu încă.
Nu încă. Tot înaintează.
- Te văd. - Bine.
Te văd. Eşti pregătit ?
Frumos !
Mă apropii cu drona.
- Mă vezi ? - Da. O să cobor mai mult.
Aşa, ca să se vadă tabelul de culori.
E perfect. Uite-o că a ieşit la suprafaţă.
Minunat !
Au prins în cadru un rechin ce se odihneşte şi tabelul de culori.
Pot obţine date foarte diferite decât cele din toiul vânătorii.
E doar o etapă dintr-un experiment mult mai amplu.
Pentru a le compara cu imaginile odihnei la suprafaţă
şi ale vânătorii de deasupra apei,
echipa trebuie să culeagă exemple de culoare şi de la adâncime,
unde rechinii caută animale moarte.
Culoarea se schimbă rapid când cobori în adâncul apei.
Vreau să fac aceste experimente şi la mare adâncime,
fiindcă modul în care rechinul se camuflează la suprafaţă
diferă mult faţă de cum se camuflează pe fundul mării.
Ryan va coborî la 10 m adâncime în cuşca specială de scufundare.
O să coborâm cuşca în adânc.
A coborât în adânc şi am pierdut-o. O vei vedea din cuşcă.
O să se repeadă direct la cuşcă.
Frumos !
Încercăm să atragem rechinii lângă barcă,
pentru a se apropia de tabelul de culori.
Un alt rechin. Ia uite-o cum se scufundă acolo !
Când eşti în adâncul mării, nu ştii dacă observaţiile sunt corecte,
fiindcă luminozitatea e scăzută şi vizibilitatea e proastă.
De asta e esenţial să avem tabelul cu culori
şi să surprindem rechinul şi tabelul în acelaşi cadru.
Astfel voi putea corecta imaginile,
ca să aflu cu precizie ce culoare are rechinul.
Acum s-a scufundat. Aceşti rechini ne oferă suficiente date.
E o rară incursiune în lumea subacvatică a marilor-albi,
unde caută pisici-de-mare şi alte tipuri de pradă.
Instalaţia a funcţionat bine.
M-a impresionat camuflajul.
Camuflajul le asigură succesul acestor rechini,
abilitatea de a se face nevăzuţi
în acel mediu monocrom din adâncuri.
- Am muncit, nu glumă. - Aşa e.
Având o bază de date aproape completă,
Ryan şi Gibbs îşi pot îndrepta, în sfârşit, atenţia
mai departe, la nişte raportări dintr-un colţ izolat de lume
şi la o altă adaptare tegumentară inedită a rechinilor.
În cadrul investigaţiei despre culoarea rechinilor,
studiem o altă specie de rechin
care e posibil să-şi schimbe culoarea pentru a se camufla.
Specii precum rechinul-covor şi rechinul-înger
se folosesc de desene tegumentare evoluate de-a lungul a milioane de ani
pentru a se camufla în mediul lor.
Însă speciile de rechini care-şi modifică desenele sunt rare.
Un studiu efectuat în Maldive cercetează dacă o condiţie genetică
face ca o anumită specie să manifeste această abilitate neobişnuită.
Ne aflăm în superbele şi însoritele Insule Maldive, pe atolul Baa.
Căutăm o specie rară de rechin-de-recif.
În recifele tropicale se găsesc multe vietăţi şi tipuri de adaptare.
Unele creaturi vor să iasă în evidenţă,
în timp ce altele fac tot posibilul să se camufleze.
Oare acest caz aparte le va oferi indicii
despre cum îşi schimbă culoarea marii-rechini-albi ?
Cred că asemănarea dintre marii-albi
şi rechinii-de-recif se manifestă la nivel molecular.
Acum câţiva ani a apărut un raport
care includea imagini cu câţiva rechini
care îşi dezvoltaseră un desen cu pete ciudate.
Ar putea fi efectul unei anomalii genetice numite leucism.
Leucismul e o anomalie genetică
provocată de proasta funcţionare a melanocitului.
Când nu mai funcţionează cum trebuie,
apar nişte pete în zonele
unde rechinul şi-a pierdut pigmentul de melanină.
Gibbs foloseşte atât metode vechi, cât şi unele noi.
Caută să fotografieze şi să recolteze probe de la rechini cu leucism.
Însă această condiţie e doar o anomalie nefericită ?
Sau ar putea fi o adaptare rapidă ?
Anomalia genetică numită leucism e un accident întâmplător.
Poate conţine elementul-cheie necesar rechinilor
pentru a fi mai bine camuflaţi în mediul lor.
Dacă rechinii-de-recif chiar sunt capabili să se camufleze
înseamnă că această specie a descoperit o nouă modalitate
de a se adapta la schimbările climatice provocate de oameni.
Spun asta fiindcă insulele Maldive au suferit din plin
din cauza schimbărilor climatice.
Temperatura la suprafaţa apei a crescut peste 30 C,
provocând decolorarea coralilor.
În reciful de coral se văd mulţi corali morţi,
amestecaţi printre cei vii,
ceea ce face ca peisajul să fie unul pestriţ.
Cred că aceşti rechini sunt mai bine camuflaţi în mediul lor
decât alte specii, care nu manifestă această anomalie genetică.
Am aflat din raport că rechinii cu leucism sunt toţi tineri,
ca atare cred că aceşti rechini fie supravieţuiesc,
dar îşi pierd acest model, fie anomalia genetică e letală.
Ne trebuie doar o dovadă că există măcar un adult cu această trăsătură
ca să afirmăm că există posibilitatea ca aceştia să supravieţuiască.
Insulele Maldive sunt locul ideal pentru a găsi rechini-de-recif.
Din păcate, sunt foarte sperioşi.
- Cum merge treaba, Ryan ? - Mă descurc bine.
Sunt curios cum merge treaba în Maldive.
Ai reuşit să prinzi vreun rechin, ca să recoltezi probe genetice ?
Încă n-am reuşit să prind niciunul.
Din păcate, e mai dificil decât mă aşteptam.
Am reuşit să prindem în cadru un rechin-de-recif cu leucism.
E şi asta o reuşită.
Chiar se camuflează ?
Pot spune fără ezitare că modelul lor pestriţ
se potriveşte cu modelul pestriţ al recifului.
Spre deosebire de rechinii mici,
leucismul se prezintă mai rar la exemplarele adulte.
Parcă rechinii mai mari şi-ar schimba pielea.
Exact aşa se întâmplă cu rechinii-zebră, pe măsură ce cresc.
Îşi schimbă coloritul.
Ca şi rechinii-zebră, acest grup de rechini-de-recif
şi-ar putea schimba coloritul pielii când devin mai puţin vulnerabili.
În timp ce camuflajul pare să depindă de melanocitul din piele,
leucismul pare să difere de orice schimbare hormonală rapidă
care afectează pielea marilor-albi.
Deşi observăm anomalii coloristice,
cred că nu asta căutam când am venit aici.
M-am mai gândit la marii-albi şi la testele epiteliale şi hormonale.
N-au avut nicio reacţie.
Vreau să mă interesez, să văd dacă găsim o soluţie.
Celulele moarte n-au reacţionat.
Eu zic să ne întoarcem în larg
şi să recoltăm nişte ţesut viu de la marii-albi,
ca să facem celulele să se modifice în timp real.
În timp ce echipa se pregăteşte să recolteze eşantioane vii,
Ryan începe să prelucreze nuanţele din baza de date.
Am montat tabelul de culori pe cuşca de scufundare
şi am filmat un rechin în căutare de hrană.
Am dus tabelul de culori şi pe fundul oceanului.
Am căutat şi rechini în repaus.
Cel mai captivant şi mai dificil experiment
a fost să punem tabelul lângă mari-albi aflaţi la vânătoare.
În acest tip de activitate, rechinii îşi maximizează camuflajul.
Dacă comparăm rechinii din diverse experimente,
putem vedea dacă chiar îşi schimbă culoarea
şi apoi ce legătură are culoarea cu diversele lor activităţi.
Primul pas e să identifice imaginile cu un anume exemplar,
surprins în diferite experimente.
Trebuie să reuşim să identificăm un anume exemplar
din imagini diferite, surprinse în situaţii diferite.
Am identificat un rechin cu un abces distinctiv pe maxilar,
pe care l-am filmat în mai multe locaţii.
Ryan ajustează cu grijă imaginile,
pentru ca tabelele de culori să fie identice în toate secvenţele.
Trebuie să ajustez până la alb absolut aici
şi până la negru absolut dincoace.
Aşa ne vom asigura că toţi pixelii din acel cadru sunt corecţi.
După calibrare, Ryan poate izola şi analiza culoarea rechinului
în diverse tipuri de activităţi, repartizând nuanţelor valori numerice.
De la 1, cel mai închis, la 100, foarte deschis, aproape alb absolut.
Nu în toate cadrele apare întregul corp al rechinului,
dar putem lucra şi cu porţiuni din corpul acestuia.
Aici avem un rechin în toiul atacului, având nuanţa 22,
adică una foarte închisă, comparativ cu asta,
în care acelaşi rechin are nuanţa 53-54.
Sunt clar două nuanţe distincte.
Suntem în etapa în care putem emite concluzii clare ?
Nu. Însă experimentul a dovedit
că acest exemplar de rechin are abilitatea de a-şi schimba culoarea.
Cu timpul, vom îmbogăţi baza de date
şi vom afla cum îşi modifică rechinii culorile
şi dacă culoarea adoptată într-un moment anume
are vreo legătură cu activitatea din acel moment.
E un rezultat satisfăcător, după luni în şir de muncă.
Însă următoarea etapă a investigaţiei
va fi decisivă pentru a demonstra că marii-albi se pot camufla.
Vom trece la nivelul molecular.
Vom colecta probe vii de la marii-albi,
le vom duce în laborator şi le vom analiza la microscop.
Vom putea afla fără nicio îndoială
dacă marii-albi chiar îşi pot modifica culoarea.
Gibbs şi Ryan au un plan curajos pentru un ultim test molecular.
Comportamentul e doar un aspect.
Celălalt, la fel de important, e studiul celular.
Însă de data asta vor avea nevoie de o mostră de piele
de la un mare-alb viu.
Motivul pentru care colectăm ţesut viu
e faptul că, teoretic, pielea de rechin fiind vie
va răspunde la tratamentul hormonal aplicat.
Parcurgem etape în plus, ca experimentul să dea rezultate.
Aducem laboratorul pe teren.
Am aici instrumentele de recoltare, pe care le voi ataşa de săgeţi.
Am trei soluţii în care voi ţine mostrele,
ca ţesutul să rămână viu până vom ajunge cu el în laborator.
Dacă ducem ţesut viu în laborator, aplicăm hormonii
şi observăm la microscop cum pigmentul se dispersează sau se concentrează,
vom trage o concluzie. Dacă moare, degeaba l-am colectat.
Un experiment reuşit ar putea furniza dovezi incontestabile
care să le susţină teoria schimbării culorii.
Însă mai întâi au nevoie de o mostră.
Cuşca scufundată la nivelul rechinului
e cea mai bună poziţie pentru a colecta o mostră.
Aş minţi dacă aş spune că n-am emoţii.
E periculos să lucrezi cu aceste creaturi.
O să încerc să trec cu momeala prin dreptul tău.
O să încerc apoi să momesc rechinul,
ca să se apropie de tine. Atunci e momentul să-l înţepi.
- Ne descurcăm. - Aşa e.
Cred că… A muşcat momeala. A plecat cu ea.
Hai, Gibbsy ! Au venit rechinii.
Nu prea îţi permiţi să greşeşti.
Trebuie să recoltez ţesutul corect, din locul potrivit,
fără să rănesc rechinul.
Vezi că vine !
- Sunt foarte rapizi. - Aşa e.
Frumos !
L-a înţepat.
- Frumos ! - A plasat foarte bine lovitura.
Bravo, Gibbs ! Perfect !
- Cum a fost ? - A mers perfect.
Bravo, amice ! Aşteaptă să procesez proba.
Ăsta e elementul esenţial: pielea.
Odată recoltată prima probă,
le rămâne doar o oră pentru a recolta restul probelor.
Ţesutul trebuie să rămână viabil până ajungem în laborator.
Ia te uită !
Rechinul se întoarce.
- E mai gri. Ai văzut ? - Am observat.
Am reuşit !
Au recoltat două probe.
A tras perfect. A reuşit. Gibbs e bun ţintaş.
Acolo ţesutul e cel mai gros. Trebuie să eviţi organele vitale,
dacă ţinteşti la baza înotătoarei dorsale.
E o mostră perfectă de piele.
Şi-a făcut multe griji dacă îl va nimeri cum trebuie.
Dar l-a nimerit perfect, exact la baza înotătoarei dorsale.
Mă bucur mult pentru el.
Ai apărut aşa, din senin ?
A venit un alt rechin.
Era atât de timid, dar brusc a ţâşnit ca o torpilă.
Aşa vezi de ce sunt în stare când vor.
Uite-l din nou !
Ţinteşte-o pe partea asta !
A tras o dată prea jos.
Să nu luăm două de la acelaşi rechin.
Nu acum.
Se vede bine înotătoarea dorsală.
Cred că am reuşit.
Haide, Gibbs ! Nimereşte-l !
Ar putea fi o mostră foarte bună,
dacă Gibbs ştie că putem colecta de la ăsta.
Uite-l că vine !
Acum e momentul.
Îl aduc direct spre cuşcă.
Vai de mine !
Haide, Gibbs ! Hai, că poţi !
Ryan şi Gibbs nu mai au mult timp la dispoziţie.
E speriat de când i-a lovit rechinul cuşca.
A tras perfect de două ori, dar acum ezită.
Pielea rechinului începe să moară imediat ce e recoltată.
Le trebuie imediat ultimul eşantion,
ca să reziste până ajung în Cape Town.
E fix în faţa lui.
- A reuşit. - La mare fix !
- Frumos ! - A fost perfect.
O să obţinem date foarte utile.
Bravo, amice ! Felicitări !
- Schimbă-te, că ridicăm ancora ! - Bine. Să mergem !
Trebuie să ajungem în Cape Town în maximum cinci ore.
Să mergem odată !
Ryan şi Gibbs se grăbesc să ajungă la un laborator din Cape Town.
Au cerut ajutorul biologului celular
şi specialist în imagistică dr Dirk Lang.
Cred că aţi fost extrem de ocupaţi astăzi.
Ne-am dat seama că avem două ore să colectăm eşantioanele
şi am vrut să recoltăm cel puţin trei.
Dacă reuşim să demonstrăm
că pielea marelui-alb e controlată de hormoni,
misiunea noastră e pe jumătate îndeplinită.
În timp ce Gibbs prepară soluţiile cu hormoni,
Dirk pregăteşte eşantioanele de piele,
ca să rămână viabile pe parcursul testelor.
- Salut ! - Cum merge, Gibbs ?
E prima dată când intru în laborator direct din mare. Nu-i corect.
Reacţiile pielii de rechin la testele cu hormoni
vor fi înregistrate cu ajutorul unui microscop confocal.
Dacă vom observa la microscop
că celulele de pigment se contractă şi se dispersează,
va fi indubitabil că rechinii îşi schimbă culoarea.
Microscopul puternic le va permite să observe melanocitul din piele
şi să observe dacă reacţionează la stimulii hormonali.
Vom vedea o succesiune de cadre şi ne vom da seama
cum funcţionează mecanismul de schimbare a culorii.
Primul test se face cu hormonul care stimulează melanocitul.
Dacă teoria lor e corectă,
acesta va provoca dispersarea melanocitului
şi închiderea la culoare a pigmentului.
Al doilea hormon e adrenalina,
care e prezentă în timpul unor activităţi precum vânătoarea.
Al treilea e melatonina, un hormon asociat cu odihna.
Acesta ar putea simula starea de relaxare a rechinului.
Sunt hormoni pe care rechinii îi produc natural, în diverse medii.
Acum îi aplicăm peste piele, ca să îi reproducem reacţia.
Mulţi cred că partea captivantă a muncii mele e pe teren,
însă eu sunt mult mai captivat de activitatea din laborator.
Când încep să apară cadrele,
devine clar că hormonii afectează eşantioanele de piele.
În eşantionul tratat cu hormonul care stimulează melanocitul,
acesta s-a dispersat, dând pielii o nuanţă mai închisă.
Eşantionul e recoltat de la un mare-alb viu.
- Are doar cinci ore. - Asta e extraordinar.
Contrar supoziţiei lor, în pielea de rechin tratată cu adrenalină
celulele melanocitului se contractă, dându-i o nuanţă deschisă.
Îl face mai deschis la culoare.
Urmează reacţia la melatonină.
E un amestec de nuanţe închise şi deschise.
Scriem istorie. Vedem modificările.
Ne imaginam acel moment în care vom descoperi
că celulele chiar reacţionează la diferiţi hormoni.
E uluitor. E incredibil. E extraordinar.
Marii-rechini-albi îşi schimbă culoarea.
E o descoperire captivantă.
Deşi rezultatele sunt preliminare şi e nevoie de mai multe cercetări
pentru a afla legătura dintre hormonii şi comportamentul rechinilor,
reacţia melanocitului microscopic este extrem de relevantă.
Înseamnă că marii-albi îşi pot controla culoarea,
iar culoarea pe care aleg s-o adopte
e controlată de hormonii eliberaţi în sistemul lor sangvin.
Nu credeam că mă voi entuziasma într-un laborator.
Sunt obişnuit să văd rechini atacând în forţă.
Dar să văd acest fenomen incredibil petrecându-se la nivel celular
şi să-i înţeleg însemnătatea ştiinţifică e ceva deosebit.
E o descoperire extraordinară care ar putea schimba radical
ceea ce ştim despre marele-alb.
Nu ştiu ce să zic. N-am cuvinte. E ceva extraordinar.
Nu cred că voi mai trăi un asemenea moment
prea curând, în cariera mea.
Având atât dovezi fotografice, cât şi la nivel celular
care sugerează că această specie îşi poate schimba culoarea…
…abia începem să înţelegem
că marele-alb e un rechin capabil să se camufleze.
Traducerea: Răzvan Bănică