Downloaded from YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jsem filmová hvězda!
Jsem Catherine a moc krásně tančím!
Ahoj, Catherine.
Nefotit!
Prostě vejdu do televize.
Vážně?
- - To je kouzlo. - Já vím.
Připadám si naprosto šílená, ale vypadám doslova úchvatně.
- - Za pět. - Díky, Ťuku.
Díky, Pět.
Díky…
Ahoj, New Yorku.
Vítejte v Joe's Pub.
Prosím o bouřlivé a vřelé přivítání pro Catherine Cohenovou.
Ne, vážně.
Přestaňte. Stydím se.
Ahoj.
Panebože.
Mám úžasný hlas.
Dělám komedii ve třpytivých šatičkách.
Kdo by to byl řekl.
Říkáte si, jak jsem se sem dostala?
Tak já vám to řeknu, miláčkové.
Když jsem byla malá holčička,
zírala jsem ven z okna, dívala se na svět,
přála jsem si, aby čas běžel a běžel
a odnesl mě na nové místo,
kde bych mohla zpívat a potkat nové lidi.
Hej!
Jak zjistíme, jaké máme poslání?
Jak poznáme, kam patříme?
Když v pubertě zažijeme dostatek opovrhování,
můžeme pak napsat chytlavou a vtipnou písničku.
Kluci mě nikdy nechtěli líbat,
takže teď dělám komedii.
Kluci mě nikdy nechtěli líbat,
takže potřebuju, abyste se na mě všichni dívali.
Dívejte se na mě, dívejte se na mě,
prosím, dívejte se na mě.
Prosím,
dívejte se na mě, dívejte se na mě.
Jo.
Když jsem byla mladá holka
na velké taneční škole, popadla jsem rozverně Andrewův klobouk
a hopkala s ním pryč.
Flirtovala jsem s ním jako ty hubené sexy holky,
ale Andrew jen křičel:
„Vrať mi ten klobouk.“
Celou cestu domů jsem probrečela.
Myslela jsem, že ukrást někomu klobouk je sexy,
ale teď zpívám po potemnělých barech.
Andrew volil Trumpa a má auto.
Já žádné nemám.
Kluci mě nechtěli líbat,
tak dělám komedii.
Nemám auto. Výpad.
Kluci mě nikdy nechtěli líbat,
takže potřebuju, abyste se na mě dívali.
Vážně, prosím.
Dívejte se na mě, dívejte se na mě.
Bílá bota.
Dívejte se na mě, dívejte se.
Na klitoris.
Dívejte se na mě, dívejte se na mě, prosím.
Prosím.
Dívejte se na mě, dívejte se na mě.
Ano. Přechod.
Tohle je zdravé,
co dělám, je zdravé,
je to dobré cvičení, ano.
Potkala jsem pár kluků, co mě chtějí líbat.
Pár mi jich i strčilo ptáka do pusy.
Ale nikdy to není dost.
Pomoc! Otočka. Fajn.
Kluci mě nikdy nechtěli líbat,
tak teď dělám komedii v New Yorku.
Aplaus.
Kluci mě nikdy nechtěli líbat,
takže potřebuju, abyste se na mě dívali.
Vážně, prosím.
Dívejte se na mě, dívejte se na mě.
Pohodit vlasy.
Dívejte se na mě, dívejte se na mě.
Není mi dobře.
Dívejte se na mě, dívejte se na mě, prosím.
Dívejte se na mě, dívejte se na mě.
A finále. Připraveni? Hej!
Dívejte se na mě!
To byl Henry Koperski na klávesy!
Vítejte v nebi. Tohle je moje šou.
Díváte se na mě a říkáte si, „Tak tý nic nechybí.“
A je to pravda.
Nechybí.
Jsem mladá.
Nádherná.
Ale dneska ráno jsem se napila studeného kafe
a zničila si zadní otvor.
Hvězdy jsou jako my.
Jsem tak šťastná, že tohle dělám v New York City.
V New Yorku, kde pro nedostatek jiného termínu
„žiju“.
Onehdy jsem polkla nasucho antikoncepční pilulku
na kole na Williamsburgském mostě,
když mě napadlo: „Panebože, já jsem hlas své generace.“
A je to vyčerpávající, ale někdo to dělat musí.
Promiňte.
Promiňte. Doslova nepřestávám tvořit obsah.
Příliš vysoké věci se snažím ošukat,
takže musíme…
Má svůj typ.
Nedávno jsem sekla s prací, protože jsem tam nedokázala ráno jít.
Znáte to někdo?
Ano.
Takže teď více méně pořád ležím v posteli
a čekám na retweet, který by to celé zvrátil.
Sociální sítě jsou dokonalé.
Sledujete lidi, které sotva znáte,
jak se v reálném čase odkrývají.
Což naprosto, švih nohou, j'adore.
Žárlivost je hustá,
jako když chcete spolknout dům, co jste podpálili.
Nechci být kráva, ale pandemie?
To jsem nemyslela.
Je to tak nahodilé.
Říkala jsem si: „Tohle jsem nečekala.“
Starost mi dělaly ty věci, co mi padaly na hlavu.
Nahoře je spousta věcí.
A já jsem tady dole.
Ale nakonec nás postihla pandemie.
Což bylo naprosto v pohodě.
Loňský rok byl úžasný.
Hodně jsem ztloustla, což není dobré
ani špatné.
Není to dobré ani špatné.
Protože jen dobré nebo špatné neexistuje.
Tenhle týden jsem byla dvakrát na terapii.
Ano.
Panebože. Potlesk vestoje hned na začátku.
To jsem nečekala.
Ale mám radost.
Výhoda je, že se vám zvětší prsa.
Jestli jste si nevšimli, jste nepřátelé žen.
Mám je teď tak velké, že můžu,
jako všichni velcí básníci přede mnou,
šukat přítele kozama.
Díky.
Ne, ne. Kvůli tomu to nedělám.
Nechci být jako ty holky, co říkají „můj přítel“.
Chci být jako ty holky, co říkají „můj přítel,“
a zároveň:
„V ovoci je příliš cukru.“
„Takže si dám moučník.“
A roztáhnou pusu od ucha k uchu.
Ale já vážně můžu kozama šukat svého…
Nepřejete si někdy, aby věci měly víc názvů?
Ale mám teď tak velké kozy,
že jima obejmu přítelova ptáka.
Čekali jste…
Upřímně! Čekali jste, že tak brzy uslyšíte slovo „pták“?
Pták je tak sprosté slovo.
Miluju porno, když mi přítel
řekne, že ty holky vypadají jako já.
Jinak to je pro ženy špatné.
A to je můj názor.
Takže jsem, naposledy, šukala přítele kozama.
Skromně se chlubím. A…
když se udělal…
Ano.
Slyšeli byste upadnout špendlík.
Když se udělal, vydal zvuk,
jaký jsem nikdy předtím neslyšela.
Říkám si: „Jo, jsem bohyně sexu.“
A ptám se ho:
„Jak se ti to líbilo?“
A on řekne: „Docela to bolelo.“
Feministky vyhrávají.
Ano. Dělám práci za ně.
Tady je tak báječná energie. Já…
Jste jako rodina.
Miluju vás.
To bylo léto.
Už bylo načase.
Nenávidím léto.
V bikinách nedělám nic, než že vzlykám.
Ale jednu věc mám na létě ráda.
A to takové ty sexy letní popěvky.
Kdyby tam DJ mohl v rychlosti něco hodit, bylo by to fajn.
Jsem víc tanečnice než komik.
Tanečnice, choreografka, modelka a teprve pak komička.
A teď to, co mi jde.
Nevím, jestli jste to slyšeli, nebo mi visíte na rtech,
ale musím vám něco říct, takže dobře poslouchejte.
Začíná se oteplovat a já jsem připravená si hrát,
takže poslouchejte a já vám povím, jak mi můžete udělat radost.
Udělat radost.
Akce, akce, chci na různé akce.
Prosím, pozvěte mě na akce,
Akce, akce, chci na různé akce,
vezměte mě na své akce.
Nevím, jestli to víte, ale ví se, že jsem prostě dokonalá
na červený koberec, kde se musíte nakrucovat,
a já vím přesně jak.
Zabiju ty, co mají ručičky jak hůlky,
protože svoje paže nenávidím už od předpubertálního věku.
Díky, patriarcháte.
Ano!
Akce, akce, chci na různé akce,
život je tak těžký, chci na akce.
Akce, akce, chci na akce,
vezměte mě na své akce.
Šampaňské, šatičky, Uber, Lyft, Via, jistě.
Dress code, seznam u dveří, nebojte, to dobře znám.
Lidi mi posílají různé věci,
prý jsem jak tlustá Alison Brie,
ale myslí to dobře.
Ano, rozhodně to myslí dobře.
Akce!
Vezměte mě na své akce.
Akce!
Vezměte mě na své akce.
Přechod.
Nechtějte se mě dotknout,
buďte dobří hostitelé.
Žádný Facebook, jen designová pozvánka.
Když vám dám svou adresu…
Úkrok stranou.
Ztratí se to,
protože, přiznávám, se pořád stěhuju,
protože si nemůžu dovolit nájem.
Ano!
Akce, akce, chci na různé akce. Život je těžký,
potřebuju jít dnes večer na akci,
abych zaplnila tu prázdnotu,
musím jít na nějakou akci.
Vezměte mě na své akce!
Myslím, že už to všichni víte, ale chci být upřímná.
Mám zajímavou novinku.
Já…
nedávno jsem přečetla knihu.
Díky. Miluju vás.
Mám vzácnou nemoc. Kdykoli čtu knihu,
celou dobu se na ni dívám a říkám si:
„Podívej na sebe. Ty čteš knihu.“
„Ty jedna blbko.“
Ano, nečtu, nepíšu, nehádám se a nechci být sama,
ale přesto jsem intelektuálka.
Takhle pracuji s davem.
Nedávno jsem vyhrála velice prestižní cenu.
Potlesk počká.
Vyhrála jsem cenu za opuštění domu bez telefonu na 42 minut.
Ano. Díky.
A ne, kvůli tomu to nedělám.
Kvůli tomu to nedělám.
Když jsem to udělala,
měla jsem to, čemu se říká „okamžik dámy ve filmu“.
„Co je to? Co to jen může být? Co je to?“
Takže, „okamžik dámy ve filmu“ je, když se vám stane něco,
co by se mohlo stát dámě ve filmu.
Tak kupříkladu,
když otevřete schránku klíčkem…
Dáma ve filmu.
Když držíte bagetu… když se k bagetě jen přiblížíte…
Dáma ve filmu.
A když na ulici narazíte na svého bývalého,
tak to je stoprocentní
- - dáma ve filmu. - Dáma ve filmu.
Díky.
Je krásné být doma.
Takže jsem nedávno měla okamžik dámy ve filmu.
Narazila jsem na bývalého.
A on měl na sobě oblek.
Vypadal neuvěřitelně. Což je nezákonné.
A já měla na sobě…
Jak se to říká, když si tři měsíce neholíte nohy,
a pak si je oholíte ve spěchu a všude je krev?
Tak já měla tohle.
Narazili jsme na sebe a on je ten typ,
co používá ve větě vaše jméno.
No prostě…
když použiješ moje jméno ve větě, musíš mě buď ošukat, nebo zabít.
Nic mezitím.
Při téhle příležitosti neudělal ani jedno, což je agresivní
a nemá nic společného s tím, co ke mně cítí.
Právě jsem se zalkla svým vlastním jazykem.
Rozchody jsou fajn. Co?
Mám chlapy ráda.
Rozchod? Hustý.
Rozchod je na palici.
Ne, je to fajn,
jako byste měli nejlepšího kámoše, a on umře.
A místo abyste mu šli na pohřeb,
jdete a ošukáte dlouhovlasého kluka Randyho
na zadní sedačce Mazdy na parkovišti před akvaparkem.
A když vás má odvézt domů,
řekne: „Soráč, jsem na houbách.“
Co je tohle za fázi truchlení?
Která? Ne. Tak nic, ne, dobrý.
Pak se za mnou stavte. Já…
Od svého bývalého jsem se dost naučila.
Nemyslela jsem si… omlouvám se, derou se mi slzy do očí.
Ale…
Už je to tu zas.
Nemyslela jsem si, že můžu milovat někoho,
kdo zkoukne celý film vzpřímeně na dřevěné židli.
Ale láska je nevyzpytatelná.
Ne, myslím to vážně.
S bývalým jsme spolu žili tři roky.
A pak ještě dva měsíce po tom, co jsme se rozešli.
Což je, abych tak řekla, dobré pro životní prostředí.
Kandidovala jsem.
Vyhrála jsem.
Díkybohu. Jen si to představte.
Ne, díky.
Kdykoli přemýšlím, říkám si: „Kdo rozhoduje, kam povedou ulice?“
Přemýšlím často.
A říkám si: „Díkybohu, že to není moje práce.“
Takže, bohudík, teď žiju sama.
Poprvé ve svém novém bytě
jsem plně rozvinula svou novou osobnost.
Mám teď nové rysy.
Nedávno jsem byla v mexickém bufetu v 10:45.
Na příkaz doktora.
A když jsem tam vešla…
Jsem hustá, když vcházím do bufetu…
Tam jsem… tam mi všechno dojde.
Asi takhle…
Vejdu tam a za pultíkem je chlápek.
Ano, chlápek. Je důležitý.
Říká: „Co to bude?“
A já si říkám: „Aha, chce mi to udělat zezadu.“
Ne. Říkám: „Dala bych si kuřecí burrito.“
„A vezmu si k tomu tu nejpálivější omáčku.“
A on: „Jste si jistá?“
A já: „Panebože.“
„Jsem si jistá?“
„Já nevím.“
„Nikdy jsem o tom takhle nepřemýšlela.“
„Nepřemýšlím o otázkách pro velké kluky, jako je tahle.“
„Jsem jen malá holka.“
„Myslím na malé holčičí věci jako jsou náušnice.“
„A boty. O velkých klučičích věcech nic nevím.“
„Jsem jen malá holka s kozama.“
Pardon. Chvíli jsem byla mimo.
Udělala jsem něco?
Řekla jsem něco nezdvořilého?
Nezabíjejme všechny muže.
Potlesk až pak.
Mužům by se mělo zakázat natáčet filmy.
Filmy o superhrdinech jsou neuvěřitelná nuda.
Nezajímají mě filmy
o písku…
nebo o lanu
nebo o vesmíru.
Můj druh filmu je ten, kde se na sebe žena podívá
do zrcadla v koupelně a prohlásí:
„Ahoj, neznámá.“
Takový žánr se mnou něco dělá.
Nicméně chci být první postava ve filmu Marvelu,
která neviděla film Marvelu.
Takže, tady jsem.
Je to tak smutné.
S muži je to těžké, ale ani já…
Ani já nedokážu odolat. I já jsem
nadržená v tuhle…
roční dobu.
Dnes večer je ve vzduchu láska,
ty letní hvězdy tak jasně září,
sedím tu a popíjím ledovou kávu,
nebudu mít výčitky, když trochu zhřeším.
Dám si sušenku nebo dvě,
v tuhle roční dobu
zůstanu venku déle, než bych měla.
Možná si dám i sklenku vína večer ve všední den.
Zlato, to je tou roční dobou,
domů to vezmu oklikou,
je to tou roční dobou,
vykopu si pořádně hlubokou jámu,
je to tou roční dobou,
budu kopat, dokud ta jáma nebude pořádně hluboká,
zlato, je to tou roční dobou.
Až tě zatáhnu do té díry,
zlato, nic neucítíš,
napřed tě praštím lopatou!
Až se probereš, nebudeš chápat, jak hluboko jsi klesl.
To máš za to, jak jsi mi před čtyřmi lety sáhl dole na záda,
a pak jsi vtipkoval, jak jsi mě znásilnil.
Až uvidím tvé kamarády, protože je to tahle roční doba,
až kluci dorazí do baru,
řeknu jim pohledem,
že je nečeká žádné překvapení.
Jestli se mě dotkneš, zničím ti život.
A až budeš pomalu umírat,
protože to je ta roční doba,
kdy je za nocí taková zima,
budeš si přát, abys byl v bezpečí doma,
popíjel se svými kámoši,
ale místo toho umíráš v díře,
protože ses ke mě choval, jako bych ti patřila.
A od té doby jsi pro mě mrtvý
a poslední, co uvidíš, bude můj obličej.
Dobrou noc.
Cítím se s vámi se všemi v bezpečí. Tak příjemně.
Rodina, rodina.
V téhle části programu to můžu prozradit…
Na střední jsem měla přezdívku Posměváček.
Mám silně vyvinutý smysl pro humor.
Nelíbilo se mi to, protože se to snadno zkomolí
na „poštěváček“.
Říkala jsem si: „Co je to s mým… životem?“ Ale…
Upřímně, teď se cítím
jako poštěváček.
Jsem extrémně citlivá,
miluju dotyky
a chlapi nevědí, co se mnou dělat.
Občas mě chtějí ošukat
a občas mě mají za takovou vtipnou tetku,
protože moje energie…
V restauraci, když mi číšník
vyjmenovává speciality dne, zasténám, „rizoto“.
Vždycky to je houbové rizoto. Jo, sakra!
Ten vtip s houbovým rizotem dostane každého.
Díky moc. Přeju vám krásný večer. Ne.
To byste chtěli, co, úchylové?
Ale já toho mám ještě víc.
Nedávno jsem měla jet na sraz se střední po deseti letech.
Ale nemohla jsem, protože jsem
masturbovala na zemi svého bytu.
Proč na zemi?
Byla jsem líná zatáhnout závěs okna nad postelí.
Tak jsem šla na zem.
A všichni tady to asi vědí,
ale mám v ložnici skříň se zrcadlovou stěnou.
Jestli nevíte, co to je,
tak teď je vhodný čas odejít.
Díky.
Nashle.
Takže to dělám na zemi.
A dělám to na způsob vyvržené velryby,
v podstatě ležím na ruce a čekám.
A když se podívám na svou zrcadlovou stěnu,
vidím něco, co bych vážně nikomu nepřála.
Viděla jsem…
je to organické, nezdolné, živené travou, v přirozeném stavu…
svůj udivený obličej.
Bez sexuálního výkonu, bez tlaku toho druhého
jsem uviděla, jak vypadám, když se udělám, což je…
Takže, když se udělám, mám udivený obličej.
Nechci tak vypadat.
Kdybych měla symetrický obličej, myslíte, že bych tu dneska byla?
Samozřejmě nechci takhle vypadat.
Chci být ten typ holky, co nosí džíny.
Kéž bych dokázala… Víte, jak to lidi dělají?
Nevyskočím ani trochu.
Tohle je fakt nejvýš, co dokážu.
Chtěla bych být ten typ holky, co dělá…
Někteří lidi dají ty nohy až nahoru.
Chci být ten typ holky, které nechutná pivo.
Typ, co si schová polovinu sendviče na potom.
Typ, co jde do kavárny
a zírá do not.
Drží je v ruce, vejrá do nich a tváří se,
že jim rozumí.
Typ, co si zašla na oběd s přáteli.
Zahalená do hedvábí.
Samozřejmě v restauraci s ubrusy.
A začne se smát, protože si vybavila něco vtipného,
možná nějakou vzpomínku.
Ale ještě předtím se zarazí.
A řekne…
„Kdysi jsem byla zamilovaná.“
Takovýhle typ holky chci být.
Ale i já mám své kariérní cíle.
Holka šéfová.
Opravdu chci… A myslím to vážně.
Jen tak mezi námi. Chci mít na obrazovce čapku.
Máte tu někdo nějakou?
Já mám obličej stvořený pro klobouky.
Mám ten nejkulatější obličej. Díky.
Nevstávejte všichni najednou.
Opravdu chci mít čapku na obrazovce.
A můj druhý kariérní cíl je hrát ve filmu,
kde jdu na první rande,
políbím svého nápadníka na dobrou noc,
zabouchnu mu dveře před nosem
a pak se otočím a…
Sjedu po těch dveřích.
Jednou jsem spala s chlapem na prvním rande, protože jsem děvka.
Beru to zpátky.
A někde uprostřed říká: „Miluju ten tvůj tlustej zadek.“
A já na to…
„Stačilo říct jen ‚ten tvůj zadek‘.“
Je to pravda, já vím.
Chci být vychrtlá kvůli společnosti.
Protože vychrtlí jsou vyvolení.
Když jste vychrtlí… Tohle je můj ideál.
Vychrtlí lidé můžou být slavní tím, že kouří cigarety a vypadají smutně.
Když kouříte cigaretu, vypadáte smutně a jste tlustí,
je to nějaká kampaň.
Nějaká zasraná výzva. Ale většinou chci být
vychrtlá, abych mohla nosit
šaty, které se mi líbí.
Protože všichni víme, že ženské velikosti jsou úplně mimo.
A o tom je tahle píseň.
Nechápu, proč nemůžete vyrábět větší oblečení.
Chci ty šaty, který vyrábíte ve velikosti nula.
Nechápu, proč mě neposloucháš,
ty jedna pitomá krávo, chci ti nacpat svoje prachy.
Vezmi si moje prachy, usnadni mi to trochu.
Vezmi si moje prachy a udělej velikost 14, jo?
Vezmi si moje prachy, spousta tlustých lidí má prachy.
Tak si vezmi moje prachy, prosím.
Už ani nevím, kolik hodin jsem strávila
pláčem v kabinkách a souboji se svojí mámou.
Nemám čas koupit si třináct párů džínů.
Džíny jsou mýtus, je to podvod,
nejsou vůbec pohodlné.
Po pravdě, bylo vám někdy pohodlně v džínách?
Jsou jako prkno a patriarchální vynález.
Vím, že v 50. letech se říkalo, že to jsou kalhoty pro muže.
Ale teď dělají dámské džíny tak úzké, že si v nich nesednu.
Nevykládejte mi nic o boyfriend džínách.
Nikdy jsem nebyla hubenější než kterýkoli můj přítel.
Miluju vychrtlé muže, je to něco v mém podvědomí,
že když budu šukat s hubeňourem, nebudu mít buclatou dceru,
se kterou budu muset bojovat v kabince.
Tak zakřičte na výrobce módního oblečení,
proč musejí vyrábět tak prťavé šaty?
Miluju jejich věci,
opravdu je miluju,
tak ať je dělají větší, ať je taky můžu nosit.
Vezmi si moje prachy, usnadni mi to trochu.
Vezmi si moje prachy a udělej velikost 14, jo?
Vezmi si moje prachy.
Prachy.
Tak si, prosím, vezmi moje prachy.
Přechod!
Viděli jste někdy nějaký starý obraz?
Hubená dívka dojí krávu, tlustá jen tak leží.
Protože čím je člověk bohatší, tím je tlustší.
Ale i dnes platí, že tlustí lidé mají nadité kreditky.
Tak si vezmi moje prachy, usnadni mi to trochu.
Vezmi si moje prachy a udělej velikost 14.
Chyťte mě.
Vem si prachy.
Chytám.
Vem si prachy.
Chytám.
Vem si moje prachy, prosím.
Chyťte mě.
Protože když jsem byla mladší, nemohla jsem sehnat džíny, co by mi byly.
Co by mi sedly.
Buď mi byly v pase, ale byly moc dlouhé,
a pak jsem musela prosit mámu, aby mě vzala ke švadleně.
Řekla jsem: „Ustřihni je, aby mi nebyly dlouhé.“
A ona: „Ne, ohrň si je. Co když ještě vyrosteš?“
A já: „No a co, když ještě vyrostu?“
Takhle mi budou holky ve škole říkat:
„Proč máš ohrnuté, džíny, ty tlustá blbá krávo?“
Nebudou to říkat, ale budou si to myslet.
Rozumíte mi.
A teď když vidím na ulici malou holčičku,
chce se mi brečet,
říkám si: „Vůbec netušíš, do čeho jdeš.“
A tak se na to snažím nemyslet,
ale někdy, když jdu ulicemi New Yorku,
někoho uvidím a řeknu: „Proboha, je ten člověk v pořádku?
Je v pořádku?
Je tak malý.“
A kamarádka mi řekne: „Je to dítě. O co ti jde?
Je to dítě. Spousta lidí je dneska má.“
A kdybys pořád nemyslela jen na sebe,
možná bys věděla,
že bys mohla žít normální život,
kdybys pořád jen nemyslela na svou velikost.
Ale já na to: „To je práce společnosti, už se nezměním.“
Jsem unavená
a společnost ze mě udělala tohle
a změnit se je tak těžké, to už jsem zjistila.
Takže hodím své problémy na někoho jiného,
což je fajn a zdravé a vždycky se vám pak uleví.
Takže si vezmi moje prachy, jasný?
Kdykoli lidem řeknu, že chci zhubnout,
říkají mi: „Měla bys cvičit.“ A já na to, že vím.
Jasně.
Ale kdykoli v posilovně vidím lidi s břišáky,
říkám si: „Co tu ještě děláš?
Dokázals to.“
Nebo: „Najdi si už nějakého koníčka.“
Já nevím.
Já… vím, že cvičení je dobré na psychiku.
Trpím depresemi, nebo, jak tomu ráda říkám,
„pláču, protože venku to smrdí minulostí.“
Miluji nostalgii. Bolí a zraňuje mě.
Ale v posilovně
se cítím jako vetřelec.
Když někdo používá a čistí mixer každý den,
tak co to má jako být?
Co to je?
Když se někdo zapíše na
„běh v bahně.“
Nebo „běháme celý měsíc.“
„A nikdy nedoběhnete domů.“ Tak co to jako je?
Mám o vás strach.
A tak vám věnuji tuhle písničku.
Vidím vás na West Side Highway
v legínách.
Jak trýznivé, že jste se narodili v roce 1997.
Připadá mi, že vám všechno vychází,
tak proč dáváte na Facebook, že poběžíte maraton?
Proč myslíte, že to všichni potřebujeme vědět?
Před čím utíkáte?
Běžet maraton je diagnóza.
Před čím utíkáte?
Zkusili jste místo toho třeba říct svému příteli, že jste smutní?
Taky se ráda lehce proběhnu, přijdete na jiné myšlenky.
Když běhám, mám pocit, že jsem skoro normální holka.
Ale když mi řeknete, že poběžíte 26,2,
mám pocit, že se vyrovnáváte s roky zděděného traumatu.
Proč si myslíte, že to všichni potřebujeme vědět?
Před čím utíkáte?
Běžet maraton je diagnóza.
Ne vážně, před čím utíkáte?
Před čím utíkáte?
Zkusili jste se místo toho rozejít se svým snoubencem?
Taky mám ráda finanční odborníky.
S pár jsem jich spala.
Jednou jsem šukala jednoho, co měl na zdi svetřík se svým jménem,
a když jsem se otočila, sundal si kondom,
a když jsem se otočila zpátky: „Počkej, co?“
A on: „Počkej, co?“
A já: „Viděla jsem tě.“
A pak mi řekl, že jsem mrcha,
a já: „Potřebuju prachy na Postinor.“
A on po mně hodil 40 dolarů.
A to byl první víkend, co jsem bydlela v New Yorku.
Před čím utíkáte… před čím utíkáte?
Běžet maraton je diagnóza, před čím utíkáte?
Před čím tak můžete utíkat?
Zkusili jste se místo toho třeba projít?
Nebo vypít alkoholický milkshake?
Je to ňamka. Zkuste zajít do takové té restaurace,
kde vám nastrouhají parmezán z toho velkého kola.
Dej to online, kotě, jo, zaplň tu prázdnotu.
Vím, že si v tuhle chvíli říkáte:
„Ta je tak krásná a talentovaná.
Není možné, aby měla něco tam nahoře.“
Ale ve skutečnosti jsem skvělá básnířka a spisovatelka.
A podělím se s vámi o svou poezii.
Poprosím o trochu hudby na podkreslení. To je dobré.
Panebože.
Ty vzpomínky.
Něco se mi vybavilo, ale to je do jiného pořadu.
„Včera večer jsem nemohla spát,
protože nemám na posteli prostěradlo, to předchozí bylo od krve
a mně se nechtělo dávat nové.“
„Promiň, neodepsala jsem ti,
jestli si můžeš půjčit mou baletní sukénku do své komediální šou.
Jela jsem metrem a přemýšlela, odkud znám toho chlapa naproti.
Ukázalo se, že přes sex. Díky moc.“
Tahle další…
se jmenuje
„Jak se můj terapeut naštval, že si myslím, že jsou na mě lidi naštvaní.“
„Právě jsem zjistila, že pes není zkratka.
Jmenuje se to pes, s čímž nemám problém.
Jsem sama v kuchyni, což je docela romantické.
Všechno je romantické, když hodně vzdycháte.
Řekla jsem mu, že ho miluju. A on, že neví, co je láska.
Právě se zasnoubil.“ Díky.
„Báseň napsaná po masturbaci s AirPody.“
Poslouchejte, může se to stát každému.
„Když jste dospělí, musíte si občas umýt vlasy.
Občas zjistíte, že chlap je na ženské, jen podle toho,
že si dá na Instagram barák.
Někdy mám při pohledu na mobil pocit, že umřu. Nebo hůř, že neumřu.
Hrůza, když někomu řeknete, ať vám dá prostor,
a on vám ho dá.“
Díky.
Další báseň se jmenuje
„Jak jsi mi řekl, že tvoje bývalá je vlastně bezva holka.“
„Chlap na ulici mi řekl, že vypadám
jako studentka audioinženýrství.
Prý se mu líbí moje oblečení. Popřál mi, „bezva den“.
Googlím si, jak dlouho trvá mrtvice.“
Díky.
„Báseň poté, cos mě ojel, a pak mi řekl ‚kámo‘.“
„Mám takovou nemoc, že nechci vystupovat z Uberu.
Protože to znamená, že musím někde být.
Roky jsem trpěla vážnou závislostí
na Adamu Driverovi a Jasonu Schwartzmanovi.
Možná mi nenapsal, protože nejsem ve městě.
Ale divné je, že jsem mu neřekla, že někam jedu.
Jsem pořád nadržená a pořád hledám, kde si dobít mobil.
Dneska mi přišlo Paris Review a já předstírala, že ho čtu.
Nemůžu psát, když se nikdo nedívá.
Pořád si na pipině hledám divné bulky.
Jednou mi doktorka řekla, že jsem přibrala sedm kilo.
Říkám jí: ‚To je dost‘. A ona na to: ‚To je‘.“
Díky.
Miluju sex, protože je známo, že nemá žádné následky.
Nedávno jsem byla na letišti Newark. Vychloubání.
Viděla jsem titulek časopisu. Zvláštního vydání.
A tam stálo: „Pár sešukal dolů z útesu“.
Kde jste byli vy?
Když jste zjistili…
jak zemřete vy?
Protože já jsem si řekla: „Tohle je možnost.“
Miluju sex.
Chci se s vámi podělit o pár sexuálních fantazií.
V té první jsem v mahagonové místnosti.
Vestavěné knihovny.
A sedím v sametovém fotelu.
Přiložím si prsteníček ke spánku a řeknu:
„Mám starosti. Opravdu.“
A druhá sexuální fantazie je,
že mě udělá, kristepane.
No nemám pravdu? Je to tak moc? Hledám chlapa tak vysokého,
abych ho nemusela kouřit na kolenou.
Chci to dělat vestoje. Pták by měl být tady.
Seznámila…
Seznámila jsem se s chlapem v baru, protože jsem odvážná, a on říká:
„Přijel jsem sem na kole. Můžu tě na kole odvézt k sobě domů.“
„Můžeš jet na řídítkách.“
A já říkám: „V žádném případě.“
A on: „Ne, v pohodě, já udržím 50 kilo.“
A já na to: „Fajn, matika ti nejde, jsi můj typ.“
Mám pocit, že nést každou buclatou dívku hravým
způsobem je noční můra.
Věřím, že když jsem se narodila a sestra mě zvedla,
aby mě podala mámě, řekla jsem: „To je dobrý. Položte mě.“
Je to smutné.
Když jsem se s ním vyspala, probudila jsem se s bulkou na pipině.
Asi jsem dítě štěstěny. Kop nožkou.
A říkám: „No skvělý, budu muset ke gynekoložce.“
Musela jsem se k ní samozřejmě propracovat Portálem.
Proč jsou doktoři klinicky závislí na tom,
aby je pacienti kontaktovali přes portály?
„Jsem tady.“
Nemůžete prostě napsat email. Musíte být jako nějaké
mátohy z Narnie, když potřebujete mluvit o poraněné pipině.
Portál? Panebože. Který se píše rok?
Fajn. Nesnáším sci-fi.
Je dost věcí tady…
které jsou opravdu zajímavé.
Nemusíme… nepotřebuju nic s křídly.
Sakra, já je mám.
Panebože. Říkám si,
že to musím vyfotit a poslat gynekoložce.
Šla jsem do své garsonky,
což je prázdná místnost s velkou matrací na zemi.
Vzala jsem foťák,
což je iPhone rose gold Plus
s prasklou obrazovkou.
Roztáhnu pysky a udělám fotku.
Kéž by to tímhle skončilo.
Jdu si udělat kolečko.
Koukám na ten obrázek…
Můžu to říct nahlas?
Spojenče.
Feministický spojenec. Koukám na ten obrázek a je to jedna
z nejtragičtějších věcí, co jsem kdy viděla.
Za prvé jsem použila blesk. Začátečnická chyba.
Za druhé jsem nepochopila, jak daleko to fotí.
Takže na té fotce
nebyly jen mé roztažené pysky, jak jsem očekávala.
V pozadí bylo něco, co se dá popsat jen jako můj chcíplý obličej.
Bez jakéhokoli výrazu. Taková mrtvola.
Vystřihla jsem to kvůli ochraně.
Pošlu jí to
a ona říká: „Všechno je v pořádku.“
Vím, že doktoři mají tendenci ženám nevěřit,
ale v mém případě je to oprávněné, protože jsem
to, čemu mnozí lékařští odborníci říkají
naprostá kráva. Díky mým fanouškům.
Bylo to stresující. Panebože.
A na stresu je špatné,
že když se stresujete v New York City,
můžete jet na jediné místo.
Upstate, Upstate, možná se všechno změní.
Upstate, Upstate, když tam pojedu na dva dny.
Upstate, Upstate, představ si ty Instagramy,
představ si ty čtyři stránky románu, co přečtu.
Představ si všechny ty stromy.
Podívejte na ně, stavím svět.
Podívejte na ně.
Stromy jsou podle mě léčivé.
Japonci mají cosi, čemu říkají „lesní koupel“.
Jde o to, že se prý očistíte, když jdete přírodou.
Ale místo toho žiju v New Yorku,
což je pekelný zábavní park.
Když jste dospělý, který má rád Disney, no tak…
vyhledejte pomoc.
Zlato, prosím, prostě na to nejsem.
Promiň, ale děsí mě to.
Upstate, Upstate,
můžu si načrtnout tweety u jezera,
popíjet kávu o něco dál
než obvykle popíjím kávu.
Tady se zbavíte všech svých problémů.
Zeptejte se kohokoli, nejlepší způsob, jak se zbavit problémů,
je odjet o tři míle dál, než kde obvykle jste.
Vždycky to funguje, miluju to.
Upstate, Upstate.
Je tam bufet, kde si můžete dát vejce,
dívat se z okna, jak se mění roční období.
Takže proč sakra bezdůvodně pláču?
Jablka.
Slyšeli jste o jablkách?
Pojedu na sběr jablek se třinácti nejbližšími přáteli
a šesti z jejich sexuálních partnerů.
Jablka, možná, když se dotknu jablka,
všechny mé problémy zmizí a spadnou jako podzimní listí.
Víte, jednou na vysoké
jsem jela na sběr jablek s přítelem.
Byl hrozně vysoký.
Nedávno mi řekl, ať už mu nevolám,
má teď novou přítelkyni, co nosí vysoké podpatky
a fotí tortellini.
Respektuji ji, velebím ji,
vážím si jí, má dobrý vkus na muže.
Řekla jsem, jak je vysoký?
Pomoc. Otočka. Sakra!
Místo Upstate, myslím,
doopravdy potřebuju žít v krabici, kde nedosáhnu na mobil,
jedině když prostrčím ruku dvířky s elektřinou.
Já se vyvinu,
Pavlovův reflex na dotyk mého mobilu.
Uzdravím se, není to legrace?
A když říkám „legrace“, myslím „velice smutné“.
Že jsem závislá na svém mobilním telefonu.
Říká tomu ještě někdo mobilní telefon? Je to prostě jen mobil.
Není to zajímavé? Bože, má práce je tak převratná.
Upstate, Upstate, mohla bych zmeškat hovor nebo to nestihnu zvednout.
Když mi někdo napíše, mohla bych mít dokonce důvod hned neodpovídat.
Upstate, Upstate.
Představ si všechny ty kámoše, co budu nesnášet,
až spolu budeme sdílet dvoupokojové apartmá na šest nebo sedm způsobů.
Upstate, obléknu si flanel.
Najdu si přítele, abych mohla jet na Beacon
nebo do Cold Spring. Když máte přítele,
máte ze zákona právo jet na Beacon nebo do Cold Spring.
Schovejte si nádobíčko, hoši.
Mám hormonální poruchu na vaječnících.
Fajn. Všem vám pořádně ztvrdnul.
Mám syndrom polycystických ovarií,
aneb zdrobněle PCOS.
Všechno na netu ohledně ženského zdraví je: „Nevíme nic.“
Mám příšerné migrény s vizuální aurou.
Což znamená, že jsem v podstatě zajímavá.
Když se zeptáte doktora, co je migréna,
řekne vám…
Takže mám PCOS.
Povím vám něco o PCOS.
Je to vážně kultovní.
Příznaky jsou za prvé, že jste tlustá. A za druhé,
padají vám vlasy, ale za třetí,
rostou vám vousy, a za čtvrté, máte akné.
Takže je to taková noční můra,
při které jste jak mladí,
tak zároveň i staří.
Jako taková ta optická iluze,
kde se mladá žena dívá pryč a stará žena dolů.
Ale v tomto případě se jen na sebe díváte do zrcadla
a říkáte si: „Možná Bůh není žena.“
Ale jestli ano, chci ji poznat.
Jestli mám zemřít, o což velký zájem nemám,
vím, že na smrtelné posteli budu obklopena hromadou těch nejbližších.
A při posledním výdechu řeknu…
„Vypadají moje vlasy líp
nahoře, nebo úplně dole?“
Tohle budou má poslední slova.
Chci umřít při pořádání fantastické večeře.
Dvanáct lidí. Ano. V mém fantazijním bytě
mám takhle velký stůl.
Takhle velký stůl.
Líp se to píše, než říká.
To mě teď napadlo.
J'adore. Neumím…
Neumím ani slovo francouzsky.
Anglicky ano.
Panebože. Jednou jsem studovala v zahraničí, protože jsem tak zajímavá.
A studovala jsem v zahraničí
a byla jsem večer pařit s italskými chlapci.
A oni mi říkají:
„Mluvíš moc dobře anglicky.“
A já…
Nejprve jsem chtěla říct, že to je jediný jazyk, kterým mluvím.
Ale pak jsem si to rozmyslela a řekla:
„Anglicky fakt válím.“
A co je špatného na tom, přijmout pochvalu?
Zvlášť jako žena. Zvlášť v tomhle oboru.
Musíme se naučit přestat omlouvat
a prostě říct: „Ano, mluvím moc dobře anglicky.“
Takže k mojí smrti. Jsem na večeři
a všichni mají svou vlastní lahev vína,
což je v pořádku a vůbec ne podezřelé.
A pak ten člověk vedle mě řekne: „Ach, to je krásný obraz.“
A já: „Díky, to malovala má známá.“
A pak později toho večera ležím v posteli s milencem.
Podívá se na mě řekne: „Co je s tebou?“
A já řeknu: „Víš, já…
cítím takovou touhu, která připomíná smutek
tak, jako opar připomíná déšť.“
A pak zesnu.
A on: „To bylo od Wordsworthe?“
A já: „Myslím, že od Longfellowa, už si nevzpomínám.“
Ze záhrobí.
Ze záhrobí se pohádáme, kdo to napsal.
Cíle.
Jsem teď zamilovaná, byť to zní šíleně.
Já vím.
A znovu single budu jedině, když ho srazí autobus, což je…
Z nějakého důvodu mi to připadá jako příliš běžné.
Je to běžné?
Dobrá. Teď žiju ve strachu…
vůbec poprvé.
Jestli budu znovu single, bude to zlé.
Ale zatím jsem napsala tuhle píseň pro každého, kdo je single
a hledá lásku,
protože já lásku chci.
Protože, no jasně,
chci všechno.
V poslední době se cítím jako v tom filmu Láska nebeská,
kde Colin Firth sedí za stolem
a říká: „Přirozeně jsem zase sám.“
Vím, že se mi ten film nemá líbit,
vím, že je problematický, píše se na Buzzfeedu,
ale romantické komedie mi pozměnily chemické složení mozku.
Chci říct, že jsem single,
a, hej, chci, dobrý rým, šingl.
Ano, jsem nejnadrženější ženská v Americe, vy to nevíte?
Chci být objektivizována, vím, že to není správné.
Vím, že bych takové věci říkat neměla.
Měla bych zapnout svůj feministický knoflík, ale chci být zvrácená.
Ano, chci být tvá sexuální otrokyně.
Liz Phair to řekla nejlíp:
„Chci tě šukat jako fena“.
To je podle mě romantika.
Myslím, že to je to, co potřebuju.
Nehledám nikoho výjimečného,
nesnažím se najít toho pravého.
Prostě chci mít každou noc v posteli někoho,
komu bude jedno,
jestli žiju nebo zemřu.
Žiju nebo zemřu, žiju nebo zemřu.
Ano, hledám někoho výjimečného,
komu je jedno, jestli žiju nebo zemřu.
Když mě budeš ignorovat, ojedu tě.
Opovrhuj mnou a celá zvlhnu.
Proč bych měla chtít něco, co už mám?
Podle mé psychoterapeutky jsem erotomanka. Vygooglila jsem si to.
Očividně neví, co to znamená.
Taky mi řekla, že vypadám jako Jared Leto.
Každopádně, erotomanie je vzácný druh schizofrenie, kdy věříte,
že vás všichni milují.
A to si já nemyslím.
Ne, já si dám ráda pivo za 12 dolarů
a pak se pohádám s osobou, kterou právě šukám,
kvůli tomu, jestli ji sexuálně přitahuji nebo ne.
Je to docela zábava nasypat do té rány sůl.
Minulý týden se mě chlápek zeptal, jestli bych s ním chtěla chodit, a o čtyři dny
později to vzal zpátky.
Každé místo, kde jsme se políbili, je na seznamu
pamětihodností města New York, protože tam straší.
Ta kletba, kterou mě jeho čelist uhranula,
je děsivější než všichni duchové.
Bože, já nechci zemřít, opravdu nechci zemřít,
nemyslím, že zemřu.
Nemyslím, že mí rodiče zemřou.
Když už jsme u toho: „Jestli se jeden z vás rozhodne to zabalit,
tak se taky zabiju.“
Na to mi řekli: „A co si myslíš, že tím dokážeš?“
A já: „Já nevím,
ale občas musíš dělat věci jen pro efekt.“
Jsem romantička, bože, jsem taková romantička.
Nechci, aby to znělo pedantsky, ale přesně tohle potřebuju.
Nehledám nikoho výjimečného,
nesnažím se najít toho pravého.
Chci jen každou noc ve své posteli někoho,
komu bude jedno, jestli žiju nebo zemřu.
Žiju nebo zemřu, žiju nebo zemřu.
Ano, hledám někoho výjimečného,
komu je jedno, jestli žiju nebo zemřu.
Když mě budeš ignorovat, ojedu tě.
Opovrhuj mnou a celá zvlhnu.
Kopni do mě, budu jen tvoje.
Tohle musí být ten pravý.
Nedávno jsem klukovi, se kterým chodím, řekla o téhle písni,
a on řekl: „Takže chceš, abych do tebe kopnul?“
A já na to: „Dělej si, co chceš.“
Ale jestli chceš, aby to vydrželo,
nech některé z mých textů bez povšimnutí,
drž mě na vodítku, ale drž si mě od těla.
Kopni… Proč jsem taková?
Proč? Proč? Proč?
Má terapeutka říká,
že se musím snažit být laskavá.
„Proplouvej laskavostí,“ říká.
A já říkám: „To je taková zasraná nuda.“
A ona: „To je jediný způsob, jak vyrosteš.“
„Proč bych měla chtít růst? Celý život si přeju být menší.“
Když mi bylo pět,
koupala jsem se s tetou a řekla jsem jí,
že ráda chodím domů ze školy.
Už nemusím zatahovat břicho.“
Proboha, to je smutné. To je tak zatraceně smutné.
Tenhle svět je tak zlý, ale jsem na něm závislá.
Hej, chci se zamilovat, a to jen proto, že to je ve filmech.
Ale teď už vím, co doopravdy potřebuju.
Nehledám někoho výjimečného,
nesnažím se najít toho pravého.
Jen chci každou noc ve své posteli někoho,
komu je jedno,
jestli žiju nebo umřu.
Díky. Dobrou noc.
Kluci mě nikdy nechtěli líbat,
takže teď dělám komedii.
Kluci mě nikdy nechtěli líbat,
takže teď potřebuju, abyste se na mě všichni dívali.
Dívejte se na mě. Dívejte se na mě.
Prosím, prosím, prosím.
Dívejte se na mě. Dívejte se na mě.