Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Nashville, Tennessee, jeste li spremni?
Ryman Auditorium, jeste li spremni?
Pozdravite
Chelsea Handler!
CHELSEA HANDLER:
REVOLUCIJA
Što ima, Nashville?
Kakva srdačna dobrodošlica.
O, Bože, uspjeli smo. Preživjeli smo!
Preživjeli smo svjetsku pandemiju,
a sad ćemo se praviti da se više ne događa.
I ja se slažem s tim!
Kakvo uzbudljivo vrijeme.
Zar ne? Ne želim se hvaliti,
ali nakon što zadnje dvije i pol, tri godine
gledam kako su svi zarobljeni u svojim kućama
sa supružnicima…
i bebama,
nikad nisam bila sigurnija u svoje životne odluke.
U to što sam bez djece i sama!
Odlučila sam da neću imati dijete
samo za slučaj…
da moram preživjeti svjetsku pandemiju i školovati ga kod kuće.
Jebeš to.
Ima ljudi koji se nikad neće oporaviti od toga.
Zovu se roditelji.
Zamislite da postanete roditelj,
već ste se toliko preračunali…
i jedini vam je odmor
vrijeme kad šaljete to dijete u školu,
a to vam ukradu u ime kuge?
Zapravo nisam imala dijete jer nisam htjela biti odgovorna
za prenošenje dezinformacija ljudima koji rastu.
Znate? Mene još zbunjuje puno sranja koja se događaju.
A u određenoj dobi previše je neugodno postavljati pitanja.
Tek sam nedavno saznala…
A to je bilo prije sedam godina, kad sam navršila 40.
Tek sam nedavno saznala da Sunce i Mjesec
nisu isto.
Ostala sam zapanjena.
Bila sam u Africi na safariju sa starijom sestrom Simone
i jahale smo slona,
a jedan je Afrikanac jahao slona umjesto nas,
jer to rade bogate bjelačke drolje.
Tako smo kaskale
ili kako god se to zove kad se slon kreće.
Simone me lupi po ramenu i kaže:
„Chels, pogledaj nebo.
Ne vidimo često Sunce…
i Mjesec
u isto vrijeme.”
A ja…
Poput Scooby-Dooa.
„Gdje je?
Nisu li uvijek zajedno?”
Na sestrin pogled
odmah sam rekla: „Ma pusti.”
Pitala je: „Što si rekla?” A ja: „Nisam ništa rekla.”
Rekla je: „Čula sam te.
I moraš mi objasniti
što misliš da se događa između Sunca i Mjeseca.”
Rekoh: „Iskreno, nisam o tome puno razmišljala.
Ne muči me to previše.
Dobro funkcionira bez mog uplitanja.
Zašto bih se uopće miješala, narciso?
Ali ako moraš znati,
pretpostavljala sam
da kad Sunce padne,
opet se digne kao Mjesec.
Ne događa se to?”
Čovjek na slonu, koji nije govorio engleski, rekao je…
Mislio je: „Još jedna glupa Amerikanka.”
Sestra je rekla: „Kako imaš 40 godina
i toliko zarađuješ i ne znaš osnove astronomije?”
Rekla sam: „Zašto to ne pustiš, jesemu?
Nalazimo se na južnoj hemisferi.
Ne znam ni o kojem mjesecu govoriš.”
Rekla je: „Ne, sad slušaj.
Postoji jedan Mjesec.
U cijelom Sunčevom sustavu postoji jedan jebeni Mjesec.
Postoji i samo jedno Sunce.
A postoji i jedan jebeni idiot. Što si od toga ti?”
Rekoh: „Sunce?”
Prije ove pandemije nisam provela dva tjedna sama sa sobom.
Nisam imala pojma koliko uživam u vlastitom društvu.
Bila sam zabavna.
Da.
Hvala.
Ustala bih dobre volje. I ona je bila dobre volje.
Rekla bih: „Hoćeš tulumariti?” A ona: „Hoću li? Naravno!”
Ništa nije bolji podsjetnik da ne bismo trebali imati djecu
od postavljanja alarma za deset ujutro u ponedjeljak.
Da se podsjetite da uzmete gljive.
Jeste li ikad uzeli gljive, izašli u svoje dvorište
i razgovarali dva sata s onim što ste mislili da je stablo
dok niste shvatili da je to vaš vrtlar?
Jeste li ikad uzimali gljive sa svojim vrtlarom?
Znate tko ima vremena za to? Ljudi koji donose solidne odluke.
Znam da su ljudi u braku prolazili pakao tijekom COVID-a.
A samci su prolazili svoju verziju pakla
jer smo se pitali kad ćemo se opet početi petljati.
Kad je COVID popustio, nije bilo sigurno,
ali morala sam se vratiti u optjecaj.
Otišla sam ginekologinji
i pitala: „Što je sigurno?
Da ga samo primim straga? Što je najbolje?”
Rekla je: „Znam da mislite da ne možete zatrudnjeti u četrdesetima,
ali imate jajašca 25-godišnjakinje.”
Htjela sam je izbosti vilicom kad je to rekla.
Rekla sam joj da može uzeti moja jajašca i od njih napraviti omlet.
Želim okončati ovo ovdje, a ne pokrenuti zabavu.
Ne volim starije trudnoće.
Odvratno.
Jednom sam u New Yorku bila na panelu Goopa Gwyneth Paltrow
i sjedile smo na pozornici na ovakvim stolcima s mikrofonima.
Drew Barrymore, Gwyneth Paltrow, Laura Linney iz Ozarka i ja.
Sve sjedimo i razgovaramo o sapunu.
Razgovor se polako prebacio na roditeljstvo, pa sam zadrijemala.
Znala sam da nemam što doprinijeti.
Znate? Nisam tako arogantna da mislim da trebaju moje mišljenje.
Onda je Laura Linney rekla
kako je cijeli život samo htjela postati majka.
To je bila njezina prava svrha.
I da nije mogla zatrudnjeti,
pa je napravila nekoliko ciklusa in vitro oplodnje.
A onda sam, iz poštovanja, otvorila oči.
Onda je izrekla rečenicu:
„A onda sam Božjim čudom
vaginalno rodila s 50 godina.” A ja sam…
I zgrabila svoju pikaču.
Moja se vagina tog dana zašila.
Mislila sam da ću se zaraziti njezinom bebom.
„Makni se od mene, Laura Linney,
sa svojom pedesetogodišnjom bebom.”
Ne smetaju mi roditelji.
Ako strastveno želiš dijete, shvaćam. Podržat ću te.
Ali kad nisi sigurna i rodiš…
Puno je mojih prijateljica u četrdesetima
slučajno zatrudnjelo i reklo:
„Pa valjda ću roditi bebu.”
Rekoh: „Droljo, napravi pobačaj dok još možeš!”
Ne činiš nikakvu uslugu bebi
ako nisi siguran želiš li biti roditelj.
Ili moj brat.
Bila sam s bratom neki dan. Pitala sam: „Zašto si uopće otac?
To ti baš i ne ide.”
Rekao je: „Morao sam misliti na svoje naslijeđe.”
Pitala sam: „S kim razgovaraš? Netko je iza mene?
Morao si misliti na svoje… Tko si ti da misliš na svoje naslijeđe?
Što si to umišljaš?
Da ljudi čekaju vidjeti što ćeš ostaviti na svijetu?
Tvoje je nasljeđe to što si moj jebeni brat.”
Neugodno je kad muškarci takvo što kažu.
Ponekad se moraš pretvarati da ne čuješ.
Kažem da ne želim biti majka, no ne bi mi smetalo da sam razvedeni otac.
Rasturila bih tu ulogu. Stalno bih bila na 50 posto energije.
Da. Pojavila bih se petkom poslijepodne s frappuccinom,
vratila se s njima na kolače,
pa opet na kavu, a onda bih ih dostavila u ponedjeljak
prije negoli sve ode kvragu.
Rasturala bih.
Ili ulogu očuha.
I to bih rasturila.
Nitko ništa ne očekuje od vas.
Ali važno je znati da nemaš vještine za odgoj bebe.
Umjesto da posramljujemo, treba reći: „Dobro da znaš da ne smiješ imati dijete.”
Dajte nam ugljični kredit jer nismo zagađivali šireći populaciju.
Znam da nemam vještine za odgoj bebe.
U životu sam spasila devet pasa.
Hvala.
Vratila sam četiri.
Jer imam tip.
I impulzivna sam i nepromišljena.
Kao i drugi ljubitelji životinja ovdje,
kad imamo tip, držimo ga se, a moj je tip spor
i pretio.
To je ono što tražim od životinje.
Ne želim ići u duge šetnje sa životinjom, ići planinariti
niti im bacati štap.
Želim se na kraju dugog dana vratiti kući i ušuškati s njima.
Želim ući u krevet s Kraljem lavova
i imati ga na sebi s njegovom debelom njuškom
i velikim mesnatim vratom koji se njiše amo-tamo
dok ga obavijam rukama.
A onda, kad postane vruće, mogu reći: „Odjebi s mene.”
To tražim od suputnika.
Išla sam u Englesku na izložbu pasa.
Snimali smo nešto, očito,
jer ne bih stvarno išla na izložbu pasa.
Vidjela sam bernskog planinskog psa.
Nikad nisam vidjela tu pasminu.
Rekla sam: „Bože, ovo je nešto iz mojih najboljih snova.”
Savršeni su. Crni su, smeđi i bijeli.
I lijeni.
Ništa neće raditi.
Vidiš im u očima da nisu nimalo poduzetni.
Želim takvog psa.
Došla sam kući i rekla asistentu Tanneru da mi nabavi bernskog planinskog psa.
Ali kad si slavna, ne možeš kupiti psa.
Moraš spasiti sve svoje životinje.
Inače će ti PETA spaliti kuću.
Zato sam rekla Tanneru:
„Nađi mi rabljenog bernskog planinskog psa.”
Dva tjedna poslije dva tjedna stari bernski planinski pas od tri kile
upao mi je u život. Sjajno.
Odmah sam ga nazvala Gary.
No nisam računala na to da štenci imaju energije.
Žele se igrati. Samo to žele. A zubi su im oštri.
I skaču po svemu. I iritantni su.
Kad su moja dva psa upoznala Garyja, unutar dva sata otišla su gore
na drugi kat i nisu sišla dva tjedna.
Jedan od njih poslao mi je poruku: „Javi nam kad Gary ode.”
U 48 sati Gary mi je pojeo dva kauča.
Ne jastuka. Cijela dva kauča.
Gledala sam u čudu.
Morala sam maknuti sav donji namještaj.
Živjela sam u praznom skladištu,
nosila rudarsku svjetiljku i štitnike za koljena i čekala sljedeći sukob.
Četvrtog dana našla sam mrtvu sovu
u dvorištu.
Nisam ni znala da su sove stvarne.
Mislila sam da su iz Igre prijestolja.
Svaki put kad bi Gary odspavao, narastao bi.
Probudio bi se i pitala bih se: „Je li veći?”
Bilo mi je sumnjivo, pa sam nabavila vagu za pse.
Jedne sam ga noći izvagala prije spavanja i imao je 8,5 kila.
Ujutro je imao deset kila.
Rekla sam: „Ovaj će pas nekoga progutati.”
Rekla sam veterinarki: „Ne znam što je s ovim psom.
Obično bi mi ovo bilo sjajno, ali prebrzo se događa
i bojim se.”
Rekla je vrlo ležerno:
„Ovo je bernski planinski pas.
Moraš im masirati analne žlijezde.”
Rekoh: „Morat ćemo ga uspavati.
Imate li supervizora ili…
Plaćam li to preko PayPala? Kakva je…”
Nešto poslije išla sam doktoru u Beverly Hillsu.
U Los Angelesu morate onamo. Svi su doktori u istoj ulici.
Sva tri psa bila su na stražnjem sjedalu. Ušla sam u garažu na Beverly Hillsu.
Parkirala sam na četvrtoj razini.
Gary je imao 22 kile tog jutra.
Izvadila sam kalkulator i izračunala koliko trebam otvoriti prozor.
Šest centimetra.
Otvorila sam prozor šest centimetara jer sam majka.
Otišla sam doktoru. 45 minuta. Ni sat vremena.
Vratila sam se i Garyja nije bilo.
Vidjela sam po ponašanju drugih pasa
da je jedan otvorio vrata…
i pustio Garyja van.
Pogledala sam udesno i ulijevo.
Nije ga bilo i pomislila sam: „Hvala Bogu, to je gotovo.”
A onda sam se žurno spustila četiri razine da odjebem odande.
Odvezla sam se do dna, do baze,
i došla do male staklene pregrade u kojoj živi čuvar parkirališta…
i dok sam se približavala, vidjela sam čuvara u staklenoj kabini
kako stoji uza zid
dok Gary ovako skače po njemu.
I nastavila sam voziti.
Mislila sam: „To ti je sad otac. Jebi se, Gary.”
I tako sve do doma.
Došla sam kući, a moj asistent Tanner istrčao je iz kuće vičući:
„Našli su Garyja! U garaži je na Beverly Hillsu.”
Rekoh: „Gdje je moja beba?”
I cijelim putem do kuće, mislila sam: „Ti si pizda.
Ti si prljava mala pizda.”
Mislila sam: „Možeš ti bolje.
Možeš biti bolja majka. Moraš pokušati.”
Zato sam se obvezala da ću pokušati.
Pokupila sam ga i dala mu malo kontakta koža na kožu.
Onda sam ga odvela u pseći park. Kad smo ušli,
neka žena po imenu Teresa dotrčala je i rekla:
„Je li to bernski planinski pas?”
Rekoh: „Jest. Zove se Gary.”
A ona će: „Obožavam bernske planinske pse.”
Rekla sam: „I ja sam to mislila.”
Rekla je: „Oduvijek ga želim, ali nikad ih nemaju u azilu.”
Rekoh: „Upravo ćeš jednog spasiti.
Molim te, uzmi Garyja.
Platit ću mu odjeću i obrazovanje. Samo ga uzmi, jebote!”
Gary sad živi s Teresom.
Našla sam mu vječni dom. Tako ja gledam na tu priču.
I znam da to ne možeš napraviti s pravom bebom.
Pogotovo ako si slavna osoba. Uhvatit će te.
Sad kad smo ismijavali tamnopute i crne ljude,
trebali bismo se usredotočiti na hetero bijelce.
Ja ću početi.
Moja sestra, ona s Mjeseca,
upala mi je u kuću za vrijeme COVID-a. Zvala me…
Ima troje djece, od 24, 21 i 18 godina.
To nisu jebena djeca. Dobro?
Žive u San Franciscu, u stanu.
Rekla je: „Živimo jedno na drugom.
Možda ćemo morati nakratko živjeti s tobom u Los Angelesu.”
Sjetite se, odlično se zabavljam sa svojim vrtlarom.
Ali to mi je sestra, pa sam rekla: „Naravno, uselite se u našu kuću.”
U međuvremenu guglam: „U koje zemlje mogu ući?”
I odmah…
Nije prošlo 48 sati
da shvatim zbog čega svi kukaju i jauču
zadnjih pet godina.
Jer imam jednog nećaka, Jakeyja, od 24 godina,
i dvije nećakinje.
Dakle, u mojoj su kući živjele četiri žene i jedan muškarac.
Odmah sam vidjela razliku.
Jer su žene svjesne ljudi oko sebe.
Sve su cure nosile slušalice na Zoom-Zoom-bum-bumima.
Ako bi primile poziv, izašle bi iz sobe,
da poštuju tuđu privatnost.
Čak sam ja nosila slušalice u svojoj kući.
Nisam bila na Zoomu niti slušala glazbu.
Samo sam se nadala da mi se nitko neće obratiti.
A onda sam sišla u svoju dnevnu sobu,
a moj je 24-godišnji nećak Jakey
sjedio u mrežastim košarkaškim hlačicama koje su posvuda rasparane,
izlizane.
Bez obuće, naravno. Zašto?
I sjedio je na kauču ovako.
Na kompjuteru.
Jaja su mu se podijelila po sredini.
Rekoh: „Oprosti, želiš li cigaru?
Spoji noge. Zagađuješ mi vizualni prostor.”
Nikad nisam tako sjedila u svojoj jebenoj kući!
Pitala sam: „Jakey, zašto ti jedini u kući ne nosiš slušalice?
Sve žene nose slušalice, ti ne.”
Rekao je: „Oprosti, Chels.”
Drugi dan. „Slušalice?” „Oprosti.”
Treći dan rekla sam: „Hej, čudesno uho.
Gdje su ti slušalice? Izgledaju kao male kugle.
Ti bi ih trebao lako naći.”
Rekao je: „Hej, samo gledam…” On je sportski novinar.
Dakle, ono što sluša iritantnije je od ikakve buke.
Rekao je: „Gledao sam klasičnu košarkašku akciju Michaela Jordana.
Ako hoćeš, dođi da ti objasnim pravila košarke.”
Rekla sam: „U mojoj smo vili.
I da ti nešto objasnim, Jakey.
Boli me dupe za pravila košarke.
A da me zanima,
obraćala bih pozornost zadnjih 45 godina svog života
kao na Sunce i Mjesec.”
Znam dvije stvari o košarci.
Michael Jordan je najbolji u povijesti.
Gledala sam onaj dokumentarac Posljednji ples.
Znam. Da. Nikad nisam vidjela nešto kao…
On je zaradio pravo da nosi mrežaste košarkaške hlačice.
Prekinute u sredini.
Zaradio je to pravo.
Sjedi usred vlastitog dokumentarca s čistim viskijem,
krvavih očiju, jer je cijelo vrijeme pijan.
Šesterostruki prvak koji se žali na svaku osobu protiv koje je igrao.
Rekoh: „Ti si prava faca, čovječe.”
Znam dvije stvari o košarci. Jordan je najbolji.
I znam da Denver Nuggets nemaju veze s pohanom piletinom.
Da mi objasni pravila košarke?
Zaboga.
Muškarce to zbunjuje jer smo to prije voljele.
Ja jesam. Kad sam htjela jebati tipa
i on je znao nešto što ja nisam, mislila bih: „To.”
Znate? Slušala bih ga kako govori o bilo čemu.
„Da, želim znati kako prskalica funkcionira.”
Ali onda ste pretjerali, dečki.
Previše ste objašnjavali i sad smo ljute.
Moja sestra vidjela je tu razmjenu
i rekla: „Hej, čini mi se da ti djeca počinju ići na živce.”
Pitala sam: „Misliš?”
Rekla je: „Mislim da je Jakey pod velikim stresom.”
Pitala sam: „Je li?
Što to stresira Jakeyja?”
„Pandemija.”
Pitala sam: „Više od ostalih?”
Rekla je: „On je muško.
Dobro bi mu došlo malo ženske interakcije.
Možda distancirani spoj u dvorištu.
Neće se dirati. Kartat će se ili nešto.
Mislim da bi mu to popravilo raspoloženje.”
Gledala sam sestru kao da je vanzemaljka.
Pitala sam: „Želiš da mu dođe cura
kako bi mogli kartati u dvorištu?
I što onda? Drkat će mi u bazen?
Što se događa? Koji je plan?
Tko se uopće još karta? Jesmo li na snimanju Čahure?”
Rekla je: „Bit će bolje volje.”
Pogledala sam je i rekla: „Zaboga, trebam koktel.
Dobro, Simone. Idemo mojoj prijateljici.”
Otišle smo i popile par koktela. Bile smo prilično pripite.
Vratile smo se kući i zatekle nećaka kako sjedi na kuhinjskom stolcu
pijan kao mazga.
Znate ono mlado pijano lice? Sasvim crveno.
Drži glavu u rukama, drametina.
Kao da nosi svijet na ramenima.
Kao da je dr. Fauci.
Sjedio je ondje, a ja sam ga gledala: „Bože, šališ se?
Što je bilo, Jakey? Večeras nisi dobio penetracije?”
Podigao je pogled i rekao: „Nisam! I jako me to frustrira!”
Nisam mogla niti pogledati sestru.
Bila sam na psihoterapiji. Znam kad se moram maknuti iz situacije
jer ću nekoga udariti.
Zato sam otišla u svoju spavaću sobu za velike cure,
zapalila džoint i sjedila ondje
razmišljajući o tome što sam upravo vidjela.
Sestra je došla gore i rekla: „Žao mi je zbog onoga.”
Rekla sam: „I jest ti žao.
Tvoja djeca od 24, 21 i 18 godina žive u mojoj kući.
Kad ćeš to roditeljstvo više privesti jebenom kraju?”
Rekla je: „To mi je posao.”
Pitala sam: „Molim?” Rekla je: „Posao mi ga je slušati.”
Rekla sam: „Tvoj je posao slušati svog 24-godišnjeg sina
kako kuka koliko je napaljen
usred svjetske pandemije
u kojoj tisuće ljudi umiru svaki dan?
Znaš li tko je još napaljen?
Znaš tko osam tjedana drka na Michaela Jordana?
I ne mogu ništa poduzeti jer nećeš izaći iz moje kuće!”
Onda su otišli.
A onda je stigao čas. Bacimo se na posao!
Kupila sam svoj kućni test na COVID
kako bih mogla uzeti bris nosa svakom potencijalnom penetratoru
koji se pojavi u mom dvorištu.
Dolazili bi…
Zvala sam jednog za drugim, nisam idiot.
Netko bi došao u 19 sati, netko u 20, netko u 21.
Znala sam da neće svi biti zgodici.
Došli bi, uzela bih bris nosa,
otrčala u kuhinju i stavila ga u patronu,
a dijagnostika je trajala oko 30 minuta.
U tih 30 minuta
mogla sam se vratiti i provesti intervju na tri metra.
Ako bi rekao bilo što iritantno
ili imao prsten na malom prstu, rekla bih da ima COVID.
„Moraš u karantenu dva tjedna.”
Prvi koji je došao nije bio moj tip.
Bio je previše mišićav. Izgledao je kao da je došao iz teretane.
Tetovaže posvuda.
To mi nije napeto, ali u pandemiji smo, neću osuđivati.
Bila sam očajna.
Razgovarala sam s njim. Dobro, mogla sam ga zamisliti u sebi.
Ušla sam i pogledala test za COVID. Negativan.
Izašla sam: „Još samo jedno pitanje.”
Bila sam pomalo paranoična. Tad smo svi bili malo paranoični.
Još sam prala dostave hrane sredstvom za prozore.
Rekoh: „Još jedno pitanje.
Što misliš da je moralno raditi u ovo doba?”
Rekao je: „Stalno nosim masku.”
Rekoh: „Samo sam to htjela čuti.”
„Ali mislim da ne funkcioniraju.”
Pitala sam: „Što si rekao?”
Kaže: „Što?” Pitam: „Ti si doktor?”
„Ne.” „Jesi li znanstvenik?”
„Ne.” „Jesi li muška sestra?”
„Ne.” „Koga onda briga misliš li da ne funkcioniraju?
Koga briga za tvoje glupo mišljenje?
O čemu govoriš?
Sad imaš COVID. Gubi se iz moje kuće!
Idi kući i razmisli o tome što si učinio!
Upravo sam te htjela pojebati!”
Drugi je došao sat vremena kasnije.
Unutar 30 sekundi u mom dvorištu spomenuo je da je ozlijedio jaje…
tog jutra u teretani.
Nikad neću shvatiti zašto hetero muškarci misle
da je ikad prikladno spominjati svoja muda.
Kamoli pri prvom susretu s potencijalnom udvaračicom.
Želim da svi hetero muškarci koji večeras ovdje sjede
pomisle na svoj prvi spoj sa ženom
i jesu li čuli izraz „stidne usne”.
To se nikad nije dogodilo.
U povijesti svijeta nijedna hetero žena…
Možda lezbijke.
Nijedna hetero žena
nikad nije rekla: „Dolje sam prilično izudarana.
Bio je Dan zastave. Znaš kako je.”
Nikad!
Nijedna žena nije rekla: „Pričepila sam usne jutros na Pelotonu.”
Nevjerojatno.
Samo da znate, to nam se događa svaki put kad vozimo Peloton.
Zato budite muško, pičkice.
Pitala sam se što se događa. Vidite kako sam slatka! Pogledajte me.
Izgledam bolje no ikad. Sise su mi prave, dupe sočno.
Bila sam spremna širiti svoju ljubav po gradu.
A muškarci su mi to onemogućavali.
Pomislila sam da moram u Kanadu.
Kanađani znaju biti pomalo dosadni, ali barem su pristojni.
Nijedan se Kanađanin ne svađa u ljekarni
oko nošenja maske usred pošasti.
Nijedan Kanađanin ne spominje svoje jaje
u prvih 30 sekundi interakcije.
I volim skijati. To je moja strast.
Zato volim Kanadu.
U pandemiji sam shvatila da nemam normalne hobije.
Drugi su se uzbuđivali oko dugih šetnji
ili slagalica.
Ili rukotvorina.
Mislila sam: „Bože.”
Imam tri interesa.
Volim pušiti travu, čitati knjige i jebeno skijati.
To su moje strasti.
Nemam drugih interesa.
Ne znam plesati niti pjevati.
Iako sam kao mala imala puno krivo usmjerenog samopouzdanja.
Vjerovala sam da mogu plesati i pjevati
i da će svijet biti bolji kad to počnem raditi.
Prvu priliku dobila sam s 12 godina u osnovnoj školi,
na audiciji za navijačice. Mislila sam da je to sad to,
trenutak u kojem ću dobiti poštovanje koje sam zaslužila.
Išla sam na audiciju. Svi smo morali naučiti koreografiju.
Rekoh: „Jebeš to. Ja ću raditi svoje.”
Točno.
Tog sam dana izašla iz škole sva ponosna.
Prvi put u svojoj osnovnoškolskoj karijeri
mislila sam da sam rasturila.
Sutradan sam došla rano i otišla do ploče
gdje su popisali imena svih koji su upali u navijačice.
Dok sam prilazila ploči,
presrela me školska medicinska sestra.
Rekla je: „Dušo,
svi smo jučer vidjeli tvoju audiciju za navijačice,
i moraš sa mnom u ambulantu
da utvrdimo imaš li skoliozu.”
Sjedila sam u ambulanti i pitala:
„Jesam li upala u ekipu?”
Rekla je: "Ne, dušo. Nisi ni u jednoj ekipi.
Kad dođeš kući, moraš od roditelja dobiti potvrdu
o cijepljenju protiv dječje paralize.
Nešto ti nije u redu s leđima.”
Otišla sam kući preneražena. Nisam mogla vjerovati što se dogodilo.
Dojurila sam kući. Bila sam bijesna.
Zalupila sam vratima
i ušla u majčinu kuhinju, gdje je radila makarone sa sirom
jer je mislila da je to zdrav zalogajčić.
Rekla sam: „Hej! Jučer sam bila na audiciji za navijačice,
a danas je školska sestra utvrđivala imam li skoliozu.
Znaš li što o tome?”
Okrenula se i rekla: „Rekli smo ti da nikad ne plešeš.”
Ali nisam bila glupa. Znala sam da će mi to, dječja paraliza i skolioza,
jednog dana dobro doći.
Upamtila sam to za poslije.
I nije prošlo dugo.
Imala sam test iz njemačkog i probudila se…
Znate kad biste se probudili u osnovnoj i sjetili da niste za nešto učili?
Skokom sam ustala: „Jebote, nisam učila za ispit iz njemačkog.”
Nije mi bilo stalo do njemačkog jer sam židovka.
Prerano je.
Čula sam majku kako silazi hodnikom.
Sjela sam u krevet i ispružila noge. Otvorila je vrata, a ja sam…
„Ne znam što se dogodilo!
Je li ovo dječja paraliza?
Probudila sam se ovako.”
Mama me samo poprijeko pogledala.
Jer sam bila lažljivica. Lagala sam o svemu.
Roditelji su znali da lažem.
Rekla je: „Stvarno? Sad imaš dječju paralizu?”
Rekla sam: „Ne znam što bi drugo moglo biti.
Mogu ih samo otvoriti. Neće se saviti u koljenu.
Što…”
A ona će: „Ako imaš paralizu, moramo na hitnu.
Ne možeš kod kuće gledati sapunice.”
Rekla sam: „Idemo.”
Nije znala što bi. Zbunila se.
Uzela je par ispranih traperica s poda,
bacila ih na mene i rekla: „Idemo, obuci traperice.”
Rekoh: „Dobro.” Imala sam 12 godina, znala sam škarice.
Onda sam…
Prvo jednu pa drugu nogu.
Gledajući je cijelo vrijeme, kao ona sjebana lutka Chucky.
Rekoh: „Da, droljo.”
Onda sam ih povukla do struka, skočila i rekla: „Idemo!”
Došli smo u bolnicu.
U bolničkoj haljini
ležala sam na nosilima,
kad je ušao doktor s iglom dužine 10 cm
i počeo me bockati od gležnja sve do bedra.
Pitao je: „Osjećaš li ovo?” Rekoh: „Ne.
Rekla sam vam, ništa ne osjećam.”
A mislila sam: „Da sam bar znala da je ovo test za dječju paralizu.
Odabrala bih vjerojatniju bolest.
Poput klamidije.”
Na kraju pregleda zatvorio je zastor da nasamo razgovara s mamom
i rekao: „Vaša kći nema dječju paralizu,
i nema skoliozu.
Ali treba psihijatrijsku procjenu.”
Rekoh: „Zvuči kao još jedan dan bez škole.”
Zato mi je skijanje važno.
Jer mi je toliko trebalo da ga svladam
pošto nemam dobru koordinaciju.
I skijanje shvaćam vrlo ozbiljno.
I omiljeno mi je mjesto Whistler u Kanadi.
Svake godine idem onamo s obitelji za Božić.
Svake godine idem za rođendan snimati spotove u toplesu.
Ali pitala sam se samo trebam li povesti pse ili ih ostaviti.
Jer nisam znala hoću li se moći vratiti.
Na granicama nisu puštali.
Imam još dva psa iz sage o Garyju.
Nisam ih htjela ostaviti
jer već misle da je moja spremačica Mabelle
njihova biološka majka.
A ja neka droljasta dadilja koja paradira kućom
svaka tri do četiri tjedna.
Ne znam skriva li Mabelle maslac od kikirikija u donjem rublju,
ali vjerujem da to radi.
Ja sam otišla u azil.
Znam da moraš osobno otići spasiti pse
da znaju da si mama.
Otišla sam u azil za čau čaue jer su mi to najdraži psi.
Izgledaju kao pravi medvjedići s ljubičastim jezikom i stršećim repićem.
I ravnodušni su. I to poštujem.
Otišla sam u azil. Rekla sam: „Tražim bilo kakvog mješanca čaua.
Po mogućnosti malo pretilog. Što imate?”
Rekla je: „Imamo brata i sestru, dva za cijenu jednog.”
To mi se svidjelo.
Iz velike sam obitelji. Volim dinamiku braće i sestara.
Rekoh: „Dovedite ih.”
Nikad neću zaboraviti prizor kad je muški pas izašao iza ugla.
Dupe mu je bilo tako golemo
da je, iako je trčao prema meni, to bilo prvo što sam vidjela.
I imao je vratno meso koje volim.
Vratno se meso ljuljalo amo-tamo.
Imao je i pazušno meso koje se također ljuljalo.
Rekla sam: „O, Bože. Ovo je pas u kojem možeš skriti nakit.”
A onda je izašla njegova sestra, ženska verzija njega, manji odrezak.
Bila je ratobornija.
Izgledala je kao da je izašla iz autobusa iz Guadalajare.
Imala je alopeciju na leđima.
Ćelava, s ćelavim repom. Imala je dijamantnu naušnicu u uhu.
Rekoh: „Bože, opusti se, kujo.
Sad si na sigurnom. S mamom si.”
Onda je žena iz azila rekla: „Zovu se Bertrand i Bernice.”
Umalo sam svršila ondje, na zemlji.
Skrenula sam pogled da ne misli da ću ih maltretirati.
Rekla sam: „Bože, upravo sam ih tako ja htjela nazvati!”
Odmah sam ih pokupila: „Sad sam vam ja majka. Idemo.”
Morala sam ih odvesti veterinaru jer su iz azila,
i jer su Berniceini zubi bili kaos.
Izgledala je kao da je iz Londona.
Veterinarka me nazvala i rekla: „Bok, upravo idemo na operaciju
i želim vam reći
da ćemo možda morati ukloniti sve Berniceine zube.”
Rekoh: „Apsolutno ne. To više nije njezin stil života.
Ne useljava se u Bel Air bez zuba, dobro?”
Neće biti pas koji ne grize. Trebaju joj barem dva zuba.
Da može žvakati i braniti se u slučaju nužde.
A onda je rekla: „A Bert treba izgubiti osam kila.”
Spustila sam kuji slušalicu.
Rekla sam spremačici:
„Ovog psa nećemo tjelesno posramljivati.
Ako išta, povećat ćemo ga.”
A onda sam napravila ključnu pogrešku.
Otišla sam prerano nakon spašavanja.
Nisam znala za to pravilo.
Otišla sam na 48 sati.
Vratila sam se
i vidjela ženu koja mi je kućna pomoćnica 15 godina
kako hoda mojom kuhinjom s dva utega o gležnjevima.
A tko je bio iza nje s četiri?
Bert.
Rekla sam: „Što radiš? Što se događa?”
Rekla je: „Mama i tata su na dijeti.”
Rekoh: „Stvarno? Ti si mama, a on tata?
Tko sam ja u ovom jebenom scenariju?”
Ona će: „Ti si Praščić.“
Tako me spremačica zove. Praščić.
Zove me Praščić nakon 15 godina skupa.
Sad me i svi moji prijatelji zovu Praščić.
Zove me Praščić jer ostavlja čokoladne pekane, moje omiljene Turtlese,
svaku noć na mojem jastuku,
što bi bilo lijepo da živim u hotelu.
A onda je podigla uloge i počela micati celofan s Turtlesa
tako da jašu moj jastuk bez zaštite.
I onda svako jutro dolazi: „Gdje je mrlja, Praščiću?”
Pokušava mi smjestiti u mojoj kući.
I obožava to što je mojim psima draža od mene.
Ne može se zasititi.
Kad odlazi svaki dan u 16.30,
Bert sjedi na prozoru, vidi da njezin monovolumen odlazi,
naljuti se, udari glavom o tlo,
zada si potres mozga
i u nesvijesti je do osam ujutro sljedećeg jutra kad se ona vraća.
Ako želim spavati sa svojim psima,
a to je glavni razlog zbog kojih ih imam…
Samo želim spavati s njima.
Ako želim spavati sa svojim psima, moram ih namamiti
kao zlostavljačica.
Moram uvesti njihove povodce u kuću.
Moram staviti njihove povodce u kuću,
izvaditi pileće krilce iz hladnjaka
i staviti Mabellein šal da osjete njezin miris.
Moram govoriti španjolski do spavaće sobe:
„Dođi mami, tata. Venga. Vamos.”
Većina seksa za jednu noć manje je ponižavajuća
od mog odnosa s mojim psima.
Kad mi dođu u spavaću sobu, namamim ih uz pseće stepenice.
Kad su na krevetu, moram odbaciti stepenice da ih zarobim.
Nakon dva mjeseca bilo je nečovječno.
Rekoh: „Ti psi ne valjaju.”
Onda me nazvao azil iz Westwooda. Rekli su da imaju leonbergera.
Pitala sam što je to.
Poslali su mi sliku i rekla sam da to nije moj tip.
Ima 70 kila. Veliki pas. Mršav, mišićav. Ne pali me to.
Ali opet, bila sam očajna.
Otišao sam onamo, vidjela psa i pomislila da ćemo se možda povezati.
Zgrabila sam ga i nazvala Hodor.
Odvela sam ga kući Bertu i Bernice. Sve sam ih dovela u svoju sobu.
Zatvorila sam vrata i pomislila:
„Skužit će tko je alfa mužjak.
Ili alfa pas.
Neka to sami riješe. Neću djeci kontrolirati svaki potez.”
Pa sam pojela bombon marihuane i zaspala.
Volim biti što napušenija kad spavam.
Za slučaj da se nešto loše dogodi.
U slučaju pljačke, provalnika ili silovatelja.
Želim prespavati taj napad.
Ne želim se probuditi u noći tražeći veliki nož
ili tipku za paniku i s nekim se boriti.
Želim sporo umirati dok se napad događa.
Da je doktor Michaela Jacksona i dalje doktor, bio bi moj doktor.
I tako sam zaspala. Zašla sam u zemlju snova.
Probudio me nepoznati zvuk.
Kao da je kojot u mojoj sobi. Tako je to zvučalo.
Upalila sam svjetlo i pogledala
i vidjela jednog od pasa
omotanog oko novog psa Hodora poput metamorfa.
Isprva nisam vidjela, ali onda sam shvatila da je to Bernice,
jer je još bila u žutom negližeu u koji sam je odjenula večer prije.
Oči su joj bile krvave,
baš kao oči Michaela Jordana u dokumentarcu.
Izgledala je kao da je stavila i ruž.
Grizla je Hodora za vrat. Mislila sam: „Ona pobjeđuje.”
Ustala sam iz kreveta, zgrabila kćer i bacila je preko sobe
u svoj ormar, a onda sam ga zatvorila.
Hodor je onda krenuo na nas, pa sam njega odbila,
izvela ga iz sobe i zatvorila vrata.
Onda sam se vratila u svoju sobu i srušila se.
Rekla sam: „Bože, tako sam napušena. Što je to bilo?
Tko su bili ti ljudi?”
Pogledala sam dolje i dojka mi je bila vani.
Bradavica mi je krvarila.
Provjerila sam je li još pričvršćena.
Onda sam pomislila: „Riješit ću ovo sutra.”
Uzela sam pseće stepenice,
stavila ih uz krevet i popela se njima.
Ležala sam u krevetu
i poslala poruku asistentu Tanneru:
„Morat ću pogledati večerašnje nadzorne snimke iz moje spavaće sobe.
I ako možeš, dodaj na snimku Shaniju Twain
ili neku drugu veselu glazbu. Hvala.
Voljela bih je pogledati sljedeći put kad uzmem gljive s vrtlarom.”
A na toj snimci…
Kad je gledate usporeno, vidite kako posrćem iz kreveta
i izgledam kao Gary Busey.
Kako dižem svoju kćer i bacam je preko neba,
a ona se okreće u zraku s trbuhom prema stropu.
U jednom se trenutku ispravi kao vjeverica
i polukružno se okrene kao 747 na nebu
da se vrati i ugrize me za sisu.
Dvama zubima za koje sam se zauzela.
Zato da, odvela sam je u Whistler.
Strašno poštujem tog psa.
Povela sam ih oboje. Mislila sam: „U zimskoj čaroliji imat će nova sjećanja.
Zaboravit će Mabelle.”
Dva tjedna karantene padao je snijeg i samo sam mogla šetati pse.
Dotad ih uopće nisam prošetala.
Drugi smo dan šetali
kad se pojavila jedna Kanađanka.
Imala je veliku parku i čizme Ugg.
Vidjela je Berta i Bernice i povikala…
Rekoh: „Što?”
Rekla je: „Zašto nisu na povodcima?”
Rekla sam: „Jer su lijeni. Ne mogu ni hodati.
Nikad neće potrčati. Ne brini se.”
Ona će: „Ne ja, no netko bi mogao pomisliti da su medvjedi.
Rekla sam: „Oba nose marame.
Znaš li puno medvjeda koji se dotjeraju prije ubojstva?”
Karantena je završila i samo sam htjela skijati.
No nisam imala s kime, a to je opasno.
Pitala sam se što ću. Unajmila sam skijaškog vodiča.
Polako je postao stalna prostitutka.
A onda sam dobila gljivičnu infekciju.
Ma mora da se šališ.
Tipična ženska priča.
Napaljena si i nađeš nekog tko će te penetrirati,
a onda dobiješ alergijsku reakciju na tu osobu.
Pa sam otišla u ljekarnu.
Prolazim odjelima, tražim lijek za gljivičnu infekciju
i naiđem na Monistat 3.
Kad nanesete tu kremu na svoju pikaču,
za tri dana gljivična infekcija nestane.
Ili ako se jako dobro zabavljate i želite to produžiti za četiri dana,
postoji Monistat 7.
Mislila sam: „Zar ne postoji opcija za deset ili 14 dana
da ovo bude pravi proljetni odmor
jer volim češati svoju koku pred strancima?”
Znate tko je smislio taj lijek? Muškarac.
Nisam mogla vjerovati. Što je to?
Poslala sam poruku doktoru u LA-u.
U Americi imamo Diflucan.
To je velika tableta. Uzmeš je i 48 sati poslije infekcija nestane.
Pitala sam: „Možete li mi prepisati Diflucan?”
Rekao je: „To nemaju u Kanadi. Nabavit ću vam nešto slično.”
Dobro. Nazvao je ljekarnu.
Koračam amo-tamo u skijaškoj odjeći.
S pancericama, kacigom. Izgledam kao veliki kurac.
I onda me prozvao.
Prišla sam i dao mi je veću tabletu od Diflucana.
Veličine malog projektila.
Stavila sam je u usta, popila vode
i vratila se van na žičaru.
Vozila sam se sedežnicom s dva neznanca,
a tableta mi nije silazila niz grlo.
Mislila sam: „Ovo je jako velika tableta.
Zašto se ne spušta?”
Radila sam…
Mislila sam: „Moram je odlijepiti prije skijanja. Opasno je.
Ne mogu skijati s tabletom u grlu.”
Došla sam do vrha i još nije prošla.
„Moram popiti još vode.”
Ušla sam u bar i naručila margaritu. Popila sam je na eks.
I tableta se ne spušta niz grlo.
Rekoh: „Ovo je zeznuta situacija.
Što se događa?”
Onda sam iz hlača izvadila omot u kojem je bila
i ondje je debelim crnim slovima pisalo:
„Samo za vaginalnu upotrebu.”
Pomislila sam: „Upsić.”
Poslala sam poruku doktoru.
Napisala sam: „Hej.”
Napisala sam: „Hej, vi.”
Napisala sam: „Ona tableta
koju ste prepisali, djeluje li
bez obzira na rupu u koju je stavite?”
A on je odgovorio: „U koju ste je rupu stavili?”
Rekoh: „Molim?” Brojala sam rupe.
Napisala sam: „Ne u dupe.“
I napisao je: „Jao.”
Sljedećih 48 sati bilo je strašno
dok sam čekala da mi iz usta iskoči kiselo tijesto.
Mislila sam: „Sjajno, sad sam kanadska pekarica.”
Nakon tog fijaska uspjela sam upoznati prijateljicu.
Kelly. Skijale smo skupa nekoliko dana.
Rekla sam: „Ti si stvarno kul i sve,
ali zapravo tražim muškarca.
Dobro? Ovdje sam tri, šest mjeseci.
Tko zna koliko će ovo trajati?
Ali hoću nekog s kim ću skijati, a onda se seksati, tim redoslijedom,
a to nećeš biti ti.
Nikad se više neću javiti toj osobi kad odem iz Whistlera.
Ovo je nečija golema prilika.”
Rekla je: „Mogu ti pomoći.” Rekoh: „Odlično.”
Rekla je: „Dođi sa mnom na tulum u subotu.”
Otišla sam s njom na tulum u Whistleru. Sjedila sam na kauču.
Ušao je neki tip i rekla je: „S njim ti želim smjestiti.”
Pogledala sam ga
i tip je nosio kapetansku kapu.
To!
Ne. Ne „to”.
Ne znam što se dogodi muškarcima kad nose kapetanske kape.
Ali to je neugodno gledati.
Koliko energije sićušnog kurca mora imati
da stavi kapetansku kapu i onda glumi da ima flotu brodova
ili flotu jebenih aviona?
Znate li koliko je neugodno kad kaže: „Sad sam kapetan?”
Ne, nisi. Ti nisi kapetan.
Dugo sam ovo proučavala. Moj je otac nosio kapetansku kapu.
Trajektom smo išli u Martha's Vineyard
svakog ljeta iz Bostona.
Na trajektu bi nosio tu kapu.
Cijelim bih se putem bojala
da će pravi kapetan sići i vidjeti
mog oca u kostimu za Noć vještica.
Samo bijelci izvode takva sranja.
Crnci ne nose kapetanske kape i ponašaju se kao šupci.
Azijci nipošto ne izvode takva sranja,
a ni Latinoamerikanci.
Pitbull izvodi, ali on je posebna situacija.
Jer u našem društvu osoba koja je pravi kapetan,
junak,
nikad ne bi nosila kapetansku kapu.
Ne bi se prozivala kapetanom.
Pravi junaci našeg društva,
sestre, učitelji i stjuardese…
Da. Stjuardese su sad junakinje.
Možete li vjerovati kakva su sranja morale trpjeti
posljednje tri godine?
Nevine žene
i gej muškarci…
koji su samo htjeli provesti nekoliko više vikenda godišnje u Puerto Vallarti,
sad moraju provoditi smjene lijepeći debele republikance na sjedala.
Nevjerojatno.
Primjer društvenog sloma.
Nisu spremni za borbu protiv zločina na nebu!
Vidjela sam tipa i pomislila: „Osušio me.
Nema šanse.”
Vidio me i došao ravno k meni.
Rekao je: „Ti si Chelsea Handler?”
Rekoh: „Ne.“
Pogledam dolje, a on nosi japanke.
Mislila sam: „Dvostruki napad.”
Usred zimske oluje u veljači taj tip nosi japanke!
Dosta mi je muškaraca koji produžuju vizu japankama.
Smijete ih nositi u jednoj sezoni. Zove se ljeto.
Dobro? Ne širite granice.
To su naše cipele. Za nas su i za homoseksualce koji idu na pedikure.
Ne gurajte nam stopala u lice. Dosta nam je toga.
Pitao je: „Smetaju ti japanke?” Rekoh: „Smetaju.
Znaš, postoji druga grupa muškaraca koji nose japanke zimi
i svađaju se sa ženama.
Zovu se talibani.
Razmisli o tome sljedeći put kad ih poželiš navući.”
Rekao je: „Daj da smanjim napetost.
Zovem se Gregg.”
Rekla sam: „Da pogodim. S dva G?”
Pitao je: „Kako si znala?” Rekoh: „Zbog tvoje odjeće.”
Ponovno je pokušao: „Brzo, deset najdražih bendova.”
Rekla sam: „Nickelback.”
A onda je, kao posljednji pokušaj, rekao: „Imam drogu.”
Rekoh: „I bolje ti je.”
Izvadio je plastičnu vrećicu punu kapsula.
Rekao je da je to ecstasy.
Pružio mi je kapsulu. Rekla sam: „Cijelu vrećicu, molim.
Slušaj me,
Grež.
Možda nosiš kapetansku kapu, ali ja sam sad kapetan.
I ne zaslužuješ svoju drogu.
Ona je sad za svaku ženu na tulumu
koja je morala vidjeti taj tvoj outfit.
Rekao je: „Činiš se ljuta.” Rekla sam: „O, da.
Ljuta sam u ime svih žena.
Jer tip poput tebe misli da može to nositi
i doći na tulum i ševiti curu poput mene. Ništa od toga.”
Ljuta sam jer nakon svega što smo naučili kao društvo,
svi zajedno, muškarci i žene i sve između,
nakon svega što smo svi mi naučili o neravnoteži moći
i zlostavljanju kojem su žene bile izložene,
muškarci nam ne prilaze i govore isključivo: „Oprosti.”
Nakon svega što smo saznali o neravnoteži moći
i kako su muškarci zlostavljali žene…
To ne znači da si ti kriv ili ti.
To ne znači ništa takvo.
Kao društvo, svi nam dugujete jebenu ispriku.
Ma stvarno!
Svađate se s nama oko japanki i kapetanskih kapa? Ma stvarno!
I znam…
Ako si hetero bijelac ovdje, znam da te je netko prisilio da dođeš.
Ako nisi žena ili gej ili trans ili nebinarna osoba,
netko te dovukao ovamo.
Znam da kad hetero bijelci čuju zvuk mojega glasa
ili ime Chelsea Handler, kažu: „Odjebi od mene!”
Znam to.
Ali ne trebam vam se sviđati da vam pokušam pomoći.
Ni meni nije lako.
Moram se probuditi dva sata prije svih kako bih se otpičkarila.
Moram sjediti na rubu kreveta poput bebe
i izvoditi mantru: „Danas ne budi pička. Jer jesi.”
Ali nakon toliko vremena tipovi i dalje postavljaju glupa pitanja:
„Više ne znamo što bismo. Smijemo li vam još otvarati vrata?”
Da!
Silujete nas od početka vremena!
Možete nam barem otvoriti vrata!
Otvoriti ih, zatvoriti i onda ih opet otvoriti, idiote!
Zar si propustio cijeli razgovor?
Nevjerojatno!
Moj brat kaže: „Nisu svi bijelci negativci.”
Rekoh: „To nitko nije rekao.
Ali sad zvučiš sumnjivo.”
Ako nisi šupak,
a ako si u ovoj publici,
s nekim si tko ti je ovo već objasnio.
Ali ako nisi šupak, znaš šupka
i moraš širiti ovu poruku.
Nema više prigovaranja o tome kako je teško biti bijelac.
Znate li koliko je to uvredljivo? „Tako je teško biti bijelac.”
Dobile smo pravo da radimo što želimo sa svojim tijelima prije samo 50 godina,
a danas nam se to oduzima.
Ne zovite nas histeričnima. Nismo histerične.
Dobro? Nismo histerične.
Vaše mišljenje o rasizmu i seksizmu nije važno.
Vi niste žrtve toga. Vi ste počinitelji.
Bila sam u Whistleru tri i pol, možda četiri mjeseca.
Došla sam kući
i devet…
Devet mojih prijateljica koje su bile u heteroseksualnim vezama
na puno su radno vrijeme postale
lizačice pica.
Devet mojih prijateljica.
Događa se masovni egzodus
lezbijanizmu u odrasloj dobi,
a izravna je posljedica ponašanja muškaraca.
Ljudi koji nisu prirodno gej razmišljaju o tome da postanu gej.
Okrećete nas protiv sebe i prema koki.
Nazvala sam sestru, onu s Mjeseca, i rekla:
„Hej, možda ćemo morati postati par.”
Rekla je da neće.
Rekla sam: „Ni ja.
Ali izbor je sve slabiji.
Nabavi si par birkenštokica jer možda idemo u Maine.”
Situacija je toliko ozbiljna.
Prisiljavate me da razmišljam o oralnom seksu s vlastitom sestrom.
Zato izlazim s jednim Filipincem.
Jer mi se nitko nije obraćao ili se prema meni odnosio
kao Jo Koy.
Mislim…
Katkad je teško povjerovati što mi govori.
Pitam: „Molim?”
Na jednom od prvih spojeva bili smo u restoranu.
Vlasnik restorana, neki veliki debeli idiot, prišao je stolu
i rekao: „Vidio sam tvoje ime na rezervacijama, Chelsea.
Nisam fan kao moja žena. Ali ona mi je treća žena.”
Rekoh: „Sretno s četvrtom ženom, gospodine.”
Otišao je, a Jo Koy je rekao: „Na to mi se digao.”
Napaljuje ga moje samopouzdanje i to što odbijam podnositi tuđa sranja.
Umjesto da moram umanjiti svoju osobnost
kako ne bih ponizila muškarca, njega pali to kakva jesam.
Znate li koliko je to seksi?
Bili smo na Havajima za Dan zahvalnosti. Odjenula sam bikini
i rekla: „Dušo, pogledaj mi celulit na guzici. Je li jako loše?”
Rekao je: „Molim? Celulit te čini ženom. I jebeno je seksi.”
Rekla sam: „Na to mi se digao.”
Nisam ni znala da je to rečenica.
Rekoh: „Moram ovo zapisati da svaka žena čuje tu rečenicu.”
Da!
Ja sam židovka iz New Jerseyja
koja nikad nije voljela pušiti dečkima
jer je jedan tip iz srednje škole
to upropastio za sve ostale s kojima sam se seksala.
Zove se Daniel Lombardo.
Lombardo.
Njemu sam prvi put pokušala popušiti.
Znate li koliko je 16-godišnjoj djevojci zastrašujuće krenuti dolje…
Ne znam ni što ću dolje raditi.
Rekoh: „Pa valjda ću zviždati.”
Prvi sam put pokušala popušiti Danielu.
Spustila sam glavu onamo,
a Daniel mi je stavio ruku na potiljak.
Ustala sam i udarila ga u jaja.
Sad kad me vole i poštuju,
primam Joevu ruku i stavljam je na svoj potiljak
jer sad volim pušenje.
Ne mogu se toga zasititi.
Ponekad stavim svoj Invisalign.
Nedavno smo oboje nastupali u Missouriju. Ja u Kansas Cityju,
on u Springfieldu.
Bili smo na dva i pol sata, ali imali smo dvije večeri nastupa.
Jednu, pa drugu. To znači dvije večeri.
Nakon prvog nastupa rekao je: „Dolazim te poljubiti za laku noć.
Moram kad sam ti ovako blizu.”
Vozio je tamo dva i pol sata i dva i pol sata natrag.
Ne bih to ni za koga napravila.
Vratili smo se u New York
i rekla sam: „Zaboravila sam tampone.”
Rekao je: „Donijet ću ti tampone.”
Rekoh: „Ne. Sad je 2.30.
Ovo je New York. Nije sigurno. Idem s tobom.”
Pogledao me, posjeo
i rekao: „Cijeli život kupuješ tampone.
Odsad ću ti ja kupovati tampone.”
Zbog toga sam poželjela analni.
Dobro? Raširite to sranje, dečki.
Napisat ću priručnik za muškarce pod nazivom Filipinac u meni.
Počnite nam to govoriti. Ne morate vjerovati.
Govorite i povjerovat ćete. Što je još važnije, mi ćemo čuti.
Trebamo to čuti. Trebamo čuti da je celulit seksi.
Ako sjedite u publici i još niste našli partnera,
nikad ne spuštajte standarde
i ne paničarite jer starite.
Vaša osoba dolazi
i ne nosi japanke i kapetanski šešir.
Rekla sam mu: „Volim te do Mjeseca i natrag.”
Rekao je: „Dušo, ti ne znaš ni gdje je jebeni Mjesec.”
Hvala, Nashville! Puno vam hvala!
Hvala!
Hvala, ljudi!
Hvala!
JOŠ VJERUJEM U LJUBAV.
I ZNAM, SADA VIŠE NEGO IKADA, DA MOJA OSOBA DOLAZI.
Hvala, Nashville! Bilo je sjajno!
Prijevod titlova: Dunja Medaković