Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Nashville, Tennessee, jste připravení?
Raymanovo auditorium, těšíte se?
Přivítejte prosím…
Chelsea Handlerovou!
CHELSEA HANDLEROVÁ
REVOLUCE
Jak se vede, Nashville?
Jo, pěkně vřelý přivítání.
Hele, lidi, dokázali jsme to! Přežili jsme!
Přežili jsme globální pandemii
a teď budeme předstírat, že už se to znova nestane.
A já to beru!
Žijeme ve vzrušující době.
Nebo ne? Nechci se chvástat,
ale po posledních dvou a půl, třech letech,
kdy všichni dřepěli zavřený doma,
se svejma drahejma polovičkama
a dětma…
Nikdy jsem si ve svejch životních rozhodnutích nebyla jistější.
Že zůstanu bezdětná a sama!
Takže to, že nemám žádný děti,
se mi vlastně vyplatilo…
Možná jsem přežila globální pandemii, ale musela bych učit děti doma.
No to ani omylem.
Jsou lidi, co se z toho nikdy nevzpamatujou.
Říká se jim rodiče.
Jen si to představte. Stanete se rodičem,
už tohle jste mimochodem dost přepočítali,
a jedinou úlevou vám je,
když dáte to dítě pak do školy.
A oni vám to kvůli nějakýmu moru čmajznou?
Skutečnej důvod, proč nemám děti, je, že nechci bejt zodpovědná
za šíření dezinformací do mladejch mozků.
Sama jsem zmatená ze spousty věcí, co se teď dějou.
A v určitým věku je už trapný se na některý věci ptát.
Třeba teprve nedávno jsem zjistila…
A nedávnem myslím před sedmi lety, když mi bylo 40.
Teprve nedávno jsem zjistila, že Slunce a Měsíc
nejsou totéž.
Úplně mě to dostalo.
Byla jsem v Africe na safari se svoji starší ségrou Simone
a jely jsme na slonovi.
Toho slona nám vedl Afričan,
protože tohle bohatý bílý mrchy dělaj.
Tak jsme na něm klusaly,
nebo jak se tomu říká, když je slon v pohybu.
A Simone mě šťouchla do ramene
a povídá: „Chels, podívej se na nebe.
Slunce a Měsíc…
takhle společně
je často nevidíš.“
A já…
Tvářila jsem se takhle.
„Kde to je?“
A já na to: „Oni nejsou pořád spolu?“
A ten výraz na tváři mojí ségry…
Tak hned dělám, jakože nic.
Prej: „Cos to řekla?“ A já: „Nic!“
Tak povídá: „Já to slyšela.
A fakt mi vysvětli,
co se podle tebe děje mezi Sluncem a Měsícem.“
Říkám jí, ať to nechá plavat, že je to fuk
a že jsem to jenom plácla.
Že se v pohodě obejdou beze mě.
Co bych se do nich pletla, že jo?
Ale jestli jí to zajímá…
„Prostě jsem si myslela,
že když slunce zapadne,
vynoří se zas jako měsíc.
Nebo to tak není?“
Chlapík, co vedl slona a neuměl slovo anglicky…
Musel si myslet „Další hloupá Američanka.“
A ségra říká: „Jak je možný, že je ti 40
živíš se tímhle a nemáš základní znalosti?“
Tak jsem jí slušně poslala k šípku.
„Jsme na jižní polokouli.
O kterým z Měsíců se tady vůbec bavíme?“
Ona na mě: „Tohle si zapiš.
Je jenom jeden Měsíc.
V celý sluneční soustavě je jedinej Měsíc.
A pak Slunce. Jedno jediný Slunce.
A pak je tady jeden děsnej blbec. Co z toho seš ty?“
A já: „Jsem Slunce?“
Před pandemií jsem nikdy nebyla čtrnáct dní bez ostatních lidí.
Nikdy jsem netušila, jak moc si užívám potěšení svý vlastní společnosti.
Byla jsem zábavná.
No jo.
Díky.
Vzbudila jsem se v dobrý náladě, ona taky.
„Tak co, zapaříme?“ "To se ptáš mě? No jasně!"
Není lepší připomínka toho, že nemáte děti,
než když si na pondělí natahujete budík na desátou dopoledne.
Abyste se dopoledne mohli sjet houbičkama.
Už jste si někdy dali houbičky, vyšli na zahradu
a dvě hodiny mluvili s tím, co jste považovali za strom,
než vám došlo, že mluvíte se zahradníkem?
Už jste si někdy dali houbičky se zahradníkem?
Víte, kdo má na tohle čas? Lidi, co se dobře rozhodujou.
Vím, že manželé si během COVIDu prošli vlastní verzí pekla.
A my nezadaný taky tak,
protože jsme si říkali, kdy zas budeme moct randit.
Hned po COVIDu to sice nebylo bezpečný,
ale musela jsem zas vyrazit ven.
Šla jsem za svoji gynekoložkou
a ptala se, co je bezpečný.
Je to lepší zezadu? Nebo co je nejlepší?
Povídá mi: „No, je vám čtyřicet a myslíte, že nemůžete otěhotnět,
akorát teda máte vajíčka jak nějaká pětadvacítka.“
Když to řekla, chtěla jsem ji bodnout vidličkou.
Řekla jsem jí, že si ty vajíčka může vzít,
a udělat si z nich volský voka.
Chci to tady zabalit, ne rozjet párty.
Geriatrický těhotenství mě neberou.
Nechutný.
Jednou jsem byla na panelu Goopu s Gwyneth Paltrowovou.
Všechny jsme seděly na pódiu na takovejch stoličkách.
Byly jsme tam Drew Barrymoreová, Gwyneth Paltrowová, Laura Linneyová a já.
Tak si tam dřepíme a kecáme o mejdle.
Konverzace se pomalu přesunula na rodičovství, tak jsem zaklimbala.
Věděla jsem, že k tomu nemám co říct.
Nejsem arogantní, nebudu do toho kecat.
Pak jsem slyšela,
jak Laura Linneyová mluvila o tom, že celej život chtěla bejt matkou.
Že to byl její smysl života.
A že se jí nedařilo otěhotnět
a několikrát zkusila umělý oplodnění.
Tak jsem z čistý úcty otevřela oči.
A pak pronesla větu:
„A pak nějakým božím přičiněním
jsem byla v 50 letech schopna přirozeně porodit“ a já…
Instinktivně jsem si chytla pipku. Toho dne se moje vagína sama zašila.
Jakože od ní to dítě chytím už pouhou konverzací.
Padej ode mě, Lauro Linneyová.
Padej ode mě s tím svým padesátiletým fakanem.
Nejsem proti tomu mít děti.
Jestli je chcete, já to chápu a podporuju vás.
Ale jde o ty, co si tím jistý nejsou.
Když je vám čtyřicet, jako většině mých kámošek,
co nečekaně otěhotněly…
„No tak asi budu mít dítě.“
Ty trubko, jdi na potrat, dokud můžeš, jasný?
Žádný dítě nebude zrovna rádo,
když nevíš, jestli chceš bejt rodič.
Vemte si mýho bráchu.
Jednou se ho takhle ptám: „Proč seš vlastně rodič?
Moc ti dobře to nejde.“
A on:„ Musel jsem myslet na svůj odkaz.“
„Co, na koho to mluvíš? Je někdo za mnou? Co…
Jakej odkaz? Kdo si myslíš, že seš, ty odkaze?
Kdo si myslíš, že seš?
Že snad někoho zajímá, co po sobě zrovna ty zanecháš?
Tvůj odkaz je, že seš můj brácha, ty vole!“
Tohle zní z mužský pusy tak trapně.
Někdy musíte dělat, jakože jste to přeslechli…
Jasně, nechci bejt máma, ale nevadilo by mi bejt rozvedenej táta.
Tohle by mi sedělo. Jít do toho naplno, ale vlastně jen na 50 %.
Jo, vyzvednout je v pátek odpoledne, dát si s nima někde zmrzku,
pak skočit do Mekáče,
potom zase do Starbucks a pak je pěkně vyklopit,
než zas začne peklo.
Tohle by mi šlo.
Nebo bejt nevlastní otec.
To by mi šlo stopro taky.
Od toho se totiž nečeká vůbec nic.
Je důležitý poznat, když nemáte schopnosti vychovávat dítě.
Místo vysmívání se bysme je měli chválit.
„Dobře, že víš, že bys neměla mít dítě.“
Počítat nám menší uhlíkovou stopu, že nezamořujeme svět víc lidma.
Já vím, že neumím vychovávat dítě.
Za život jsem si osvojila devět psů.
Díky.
A čtyři jsem vrátila.
Prostě preferuju typ.
A jsem impulzivní a věci nedomýšlím do konce.
A jako každej jinej milovník zvířat tady,
když máte svůj typ, tak se ho držíte. Můj typ je pomalej
a má nadváhu.
Přesně to od zvířete chci.
Nechci s ním chodit na dlouhý procházky, nebo na túry,
ani s ním aportovat. Fakt ne.
Chci se po dlouhým dni vrátit domů a pomazlit se.
Chci jít do postele s Lvím králem,
a mít ho na sobě s tím jeho tlustým čumákem
a masitým krkem a kolíbat se sem a tam,
zatímco ho objímám.
A když to bude už moc, můžu říct: „Koukej mazat dolů!“
Tohle od zvířecího společníka očekávám.
Byla jsem v Anglii na výstavě psů.
Něco jsme tam natáčeli,
jinak bych na výstavu psů nešla, že jo?
Měli tam bernskýho salašnickýho psa.
Tohle plemeno jsem ještě neznala.
Byla jsem u vytržení. Vypadal, jako bych si ho vysnila.
Jsou dokonalí. Černý, hnědý a bílí.
A jsou líný.
Nic se jim nechce.
Už z pohledu leze poznat, jak jsou nezáludný.
„Toho psa chci.“
Doma říkám svýmu asistentovi:
„Sežeň mi bernskýho salašnickýho psa.“
Jako celebrita si psa koupit nemůžete.
Všechny vaše zvířata musej bejt z útulku.
Jinak vás PETA ukřižuje.
Takže říkám Tannerovi: „Sežeň mi bernskýho salašnickýho psa.“
Za dva tejdny mi do života vstoupil dvoutýdenní tříkilovej
bernskej salašnickej pes.
Nemohla jsem tomu uvěřit. Dostal jméno Gary.
Nedošlo mi ale, že štěňata maj hodně energie.
Chtěj si hrát. Pořád. A maj ostrý zoubky.
Na všechno skáčou. A jsou děsně otravný.
Když ho mí dva další psi poznali, během dvou hodin odkráčeli nahoru
a dva tejdny se neukázali.
Jeden z nich mi napsal smsku „Dej vědět, až Gary vypadne.“
Během 48 hodin mi Gary sežral dvě pohovky.
Nejenom polštáře. Celý pohovky.
Říkám si: „Boha,…“
Museli jsme z přízemí odnést všechen nábytek.
V podstatě jsem žila v holobytě.
Na hlavě čelovku, chrániče kolen
a čekala na další útok štěněte.
Čtvrtej den jsem na zahradě našla
mrtvou sovu.
Ani jsem nevěděla, že sovy jsou skutečný.
Myslela jsem, že jsou z Hry o trůny.
Pokaždý, když Gary spal, tak vyrost.
Zdřímnul si, probudil se a já si říkám „Není větší?“
Pak jsem začala mít podezření, tak jsem si koupila psí váhu.
Jednou večer, než šel spát, jsem ho zvážila a měl 8,5 kila.
A ráno vážil už deset kilo.
Tenhle pes jednou někoho slupne.
Vzala jsem ho k veterinářce a říkám, že nevím, co s ním je.
Normálně bych to brala, ale tohle je fakt rychlý
a mám strach.
A ona na to tak pohodově:
„Tohle je bernský salašnický pes.
Těm musíte masírovat anální žlázy.“
Tak jí povídám: „To ho budeme muset utratit.
Máte tu nadřízeného nebo…
Jak to mám objednat a zaplatit. Kartou…“
Pár tejdnů na to jsem šla k doktorovi v Beverly Hills.
Tak to v LA chodí. Všichni doktoři jsou ve stejný ulici.
Všichni tři psi byli vzadu v autě.
Vjela jsem do garáží v Beverly Hills.
Do čtvrtýho patra.
To ráno vážil Gary 22 kilo.
Tak jsem vytáhla kalkulačku a spočetla, jak moc stáhnout okýnko.
Něco přes šest centimetrů.
Stáhla jsem ho o šest cenťáků, protože jsem matka.
Šla jsem k tomu doktorovi, 45 minut, ani ne hoďka.
Vrátím se a Gary je pryč.
A podle toho, jak se chovali moji další dva psi,
jeden z nich otevřel dveře…
a pustil Garyho ven.
Tak jsem se podívala napravo a nalevo,
Gary nikde. Říkám si: „Díky bohu, že je konec.“
Bleskem jsem sjela ty čtyři patra, abych už byla pryč.
Dojela jsem až dolů k výjezdu,
blížím se k tý budce, kde bydlí hlídač parkoviště…
A vidím toho hlídače v tý skleněný budce
připíchnutýho ke zdi
a Gary na něj takhle skáče.
A já jela dál.
„Tohle je teď tvůj táta, Gary. Trhni si, seru na tebe.“
Dojela jsem až domů.
Z baráku vyběhnul můj asistent Tanner a křičí:
„Našli Garyho! Je v garáži v Beverly Hills!“
A já: „Kde je moje dítě?“
A celou cestu domů říkám „Jsi kunda.
Jsi špinavá kunda.
Máš na víc.
„Můžeš bejt víc mateřská. Musíš to zkusit.“
Tak jsem se zavázala, že to zkusím.
Vzala jsem ho do náruče, pěkně tělo na tělo.
Pak jsem s ním šla do psího parku
a nějaká ženská jménem Teresa k nám přiběhla a…
„Není to bernský salašnický pes?“
„Jo, je. Jmenuje se Gary.“
A ona: „Já bernský salašnický psy miluju!“
„No, já myslela, že já taky.“
Vždycky prej jednoho chtěla, ale v útulku žádný nebyli.
Tak jí říkám: „Teď můžete jednoho zachránit.
Vemte si tady Garyho.
Budu ho šatit a zaplatím mu školy! Jenom si ho proboha vemte!“
Gary teď žije s Teresou.
Našla jsem mu stálej domov. Takhle to vnímám.
A vím dost na to, že se skutečným živým dítětem to nejde.
Zvlášť když jste celebrita. To vás hned vyhmátnou.
Teď, když už jsme si dělali srandu z černejch lidí,
měli bysme se přesunout na hetero bílý chlapy.
Já začnu.
Moje ségra, ta z toho Měsíce,
se během COVIDu nasáčkovala ke mně.
Volá mi…
Má tři děti ve věku 24, 21 a 18 let.
To už přece nejsou žádný děti, ne?
Bydlej v San Franciscu v bytě.
Volá mi a říká, že jsou tam hlava na hlavě.
Že možná budou muset na chvíli bydlet u mě v Los Angeles.
Zatímco já si užívám života se zahradníkem.
Je to moje ségra, takže říkám: „Jasně, přijeďte“,
zatímco googluju země, kam se dá ještě dostat.
A hned zkraje…
netrvalo to ani 48 hodin,
abych pochopila, proč posledních pět let
všichni tak fňukaj a nadávaj.
Protože mám jednoho synovce, Jekeyho, 24 let,
a dvě neteře.
Takže v mým domě žily čtyři ženský a jeden chlap.
Ten rozdíl byl vidět hned.
Protože ženský jsou ohleduplný vůči sobě i ostatním lidem.
Všechny měli AirPody.
Všechny holky na svých Zoomech měly v uších AirPody.
Když telefonovaly, šly z místnosti pryč,
respektovaly soukromí jiných lidí.
I já měla AirPody ve svým vlastním domě.
Nebyla jsem na Zoomu, ani neposlouchala hudbu.
Jenom jsem doufala, že na mě nikdo nebude mluvit.
A pak jsem sešla do obýváku
a tam sedí můj 24letej synovec Jakey,
v děravejch šortkách ze síťoviny,
děsně obnošnejch.
Samozřejmě bez bot. Proč taky?
A takhle tam sedí na mý pohovce.
S počítačem.
Koule rozčísnutý přesně na prostředek.
„Nedal by sis doutníček?
Nemůžeš dát nohy k sobě? Na to se nedá koukat!“
Ani já jsem takhle ve svým domě nikdy neseděla.
Tak se ho ptám, proč je tady jedinej, kdo nemá AirPody?
„Každá ženská má AirPody a ty ne.“
„Promiň, Chels, fakt promiň.“
Druhej den. „Kde máš AirPody?“ „Promiň.“
Třetí den říkám: „Hele, ty zázračný ucho,
Kde máš AirPody? Vypadaj jak zmenšenina koulí,
ty bys měl najít raz dva.“
Prej se jenom na něco díval. Je to sportovní novinář.
Takže to, co poslouchá, je otravnější než jakejkoliv jinej zvuk.
Povídá, že kouká starej dobrej basketbalovej zápas s Michaelem Jordanem.
„Když přijdeš blíž, vysvětlím ti, jak funguje basketbal.“
Ty vole, tohle je moje sídlo.
„Něco ti povím, Jakey.
Je mi putna, jak basketbal funguje!
Kdyby nebyla,
tak bych tomu těch 45 let mýho života věnovala pozornost,
stejně jako tomu s tím Měsícem a Sluncem.
O basketbalu vím dvě věci.
Vím, že Michael Jordan je nejlepší.
Jí ten dokument, Poslední tanec, viděla.
Já vím. Jo. Nikdy jsem…
On je ten, kdo si vysloužil privilegium nosit síťovaný šortky.
I s dírou v rozkroku.
On na to to právo má.
Účinkujíc v dokumentu o sobě, s čistou whisky na stole,
a rudejma očima, protože je celou dobu sťatej jak Dán.
Šestinásobnej šampión, co nadává na všechny, proti kterým kdy hrál.
Jak říkám: „Jo, ty seš třída, chlape!“
O basketu vím dvě věci. Michael Jordan je nejlepší.
A že Denver Nuggets nemaj nic společnýho s kuřecíma nugetama.
Že mi vysvětlí, jak funguje basketbal?
Kristepane!
Jo, pro chlapy je to matoucí, mívaly jsme to rády.
Já teda jo. Když jste chtěly s chlapem spát
a on věděl něco, co vy ne, tak jste mu visely na puse.
Poslouchaly byste výklad téměř o čemkoliv.
„Jo, pověz mi, jak funguje závlaha.“
Ale pak už toho bylo příliš.
Vysvětlili jste toho moc a nás to štve.
Moje ségra Simone to viděla
a povídá: „Děti ti asi začínaj lézt na nervy, co?““
A já na to: „Vážně?“
Povídá, že Jakey je dost vystresovanej.
A já: „Fakt, jo?“
Prej jo. Tak se ptám, co ho stresuje.
„Ta pandemie.“
Jakože víc, než nás ostatní?
A ona: „Je to chlap.
Nějaká interakce s ženskejma by mu prospěla.
Možná si dát bezpečný rande na zahradě.
Bez dotýkání se. Budou hrát karty nebo tak něco.
Myslím, že by mu to zlepšilo náladu.“
Koukala jsem na ni jak na mimozemšťana.
Ty chceš, aby za ním přišla holka,
aby mohli na zahradě hrát karty?
A co pak? Vyhoní si ho v bazénu? Nebo co?
Jak si tohle jako představuje?
A kdo sakra dneska hraje karty? To tu natáčíme historickej seriál?
Prej mu to zlepší náladu.
Koukám na ni a říkám si, že fakt potřebuju koktejl.
Říkám jí: „Hele, půjdeme ke kámošce.“
Tam jsme si daly pár koktejlů, měly jsme slušně naváto.
Přijdeme domů a tam můj synovec, opřenej o barovou židli,
totálně ožralej.
Mladej ožrala. Celej rudej.
Tak šíleně dramaticky s hlavou v dlaních,
jako by na bedrech nesl všechnu tíhu světa.
Jako by to byl doktor Fauci.
Sedí tam a já na něj koukám a říkám si, že si snad dělá srandu!
Ptám se ho: „Copak, Jakey, dneska jsi nezasunul?“
A on: „Ne, nezasunul! A je to fakt frustrující!“
Nemohla jsem se na ségru ani podívat.
Já jsem na terapii byla, vím, kdy mám vyklidit pole,
jinak někomu jednu sřihnu.
Tak jsem odešla nahoru, do svý dospělácký ložnice
zapálila si jointa a seděla tam
a přemejšlela, čeho jsem zrovna byla svědkem.
Ségra pak za mnou přišla
a říká: „Je mi to líto.“
A já: „To ti teda je.
V mým domě teď bydlí lidi ve věku 24, 21 a 18 let.
Kdy to zasraný rodičovství teda jako končí?“
A ona na to: „Je to moje práce.“
Cože?
„Moje práce je mu naslouchat.“
Tak se jí ptám: „Tvoje práce je poslouchat kňourání 24letýho syna
jak je příšerně nadrženej
uprostřed globální pandemie,
kdy každej den umírají tisíce lidí?
Víš, kdo je taky nadrženenej?
Víš, kdo už osm tejdnů masturbuje nad Michaelem Jordanem?“
A nemůžu s tím nic udělat, protože vy smrdíte v mým domě!“
Tak odešli.
Takže byl čas to rozbalit. Pustit se do práce.
Koupila jsem si domácí COVID test,
takže jsem mohla všem potencionálním nabíječům, co ke mě přijdou,
proštourat nos.
Přišli by…
Chodili by postupně, nejsem přece blbá.
Jeden v sedm, druhej v osm, třetí v devět.
Ne všichni zaskórujou.
Přijdou, udělám jim výtěr z nosu,
odběhnu do kuchyně, dám to vyhodnotit,
což potrvá tak půl hodiny.
A během těch 30 minut
můžu jít k nim ven a vyzpovídat je z bezpečný vzdálenosti.
A kdyby řekli něco otravnýho,
nebo měli prstýnek,
řeknu jim, že maj COVID.
Na dva tejdny do karantény.
První, kdo přišel, nebyl zrovna můj typ.
Dost svalnatej. Až moc. Vypadal, jako by přišel z tělocvičny.
Celej potetovanej.
To mě taky nebere, ale jsme v pandemii, nebudu soudit.
Byla jsem zoufalá.
Poslechla jsem si ho. Jo, umím si představit, že je ve mně.
Vevnitř koukám na výsledek. Negativní.
Jdu ven a říkám: „Ještě jedna otázka.“
Byla jsem trochu paranoidní. Všichni jsme byli trochu paranoidní.
Tou dobou jsem dezinfikovala i jídlo z donášky.
„Ještě jednu otázku.
Co si myslíš, že je v týhle době morálně vhodný?“
A on: „Pořád nosím roušku.“
Já na to: „Super, to je důležitý.“
Jenomže on: „Akorát nefungujou.“
„Co? Cos to říkal?“
Prej co jako? „Ty seš snad doktor?“
„Ne.“ „Tak seš vědec?“
„Ne.“ „Jsi zdravotní bratr?“
„Ne.“ „Tak koho zajímá, jestli si myslíš, že roušky nefungujou?
Koho zajímá tvůj hloupej názor?
O čem to vůbec mluvíš?
Máš COVID, kreténe, táhni z mýho domu!
Padej! Běž domů a přemjšlej cos udělal!
Chtěla jsem tě ojet!“
Za hodinu přišel druhej chlápek.
Do 30 vteřin na mý zahradě mi povídá, že si pohmoždil koule…
Ráno v tělocvičně.
Nikdy nepochopím, proč si chlapi myslí,
že je kdykoliv vhodný mluvit o svých koulích.
A už vůbec ne při první schůzce s potencionálním partnerem.
Chci, aby každej si hetero chlap tady
vzpomněl na první rande s holkou
a jestli padnul výraz „stydké pysky“.
Nikdy. Vůbec nikdy.
V dějinách světa
žádná hetero ženská… Lesbičky možná,
ale žádná heteračka
nikdy neřekla: „Jsem tam dole dost pochroumaná.
Byla kalba, víš, jak to chodí.“
Nikdy!
Žádná ženská nikdy neřekla: „Skřípla jsem si pysky na rotopedu.“
Neuvěřitelný.
Jen abyste věděli, to se nám stává na rotopedu pokaždý!
Tak se pochlapte, srágory.
Nechápala jsem to. Stojí před ním hezká ženská.
Nevypadala jsem líp. Prsa přírodní, zadek tak akorát.
Připravená šířit lásku kolem sebe.
Ale chlapi to znemožňovali.
Říkala jsem si, že asi emigruju do Kanady.
Kanaďani jsou možná trochu nudný, ale vychovaný.
Žádnej Kanaďan se v drogerii nehádá
kvůli nošení roušky uprostřed moru.
Žádnej Kanaďan nezmíní svoje koule
během prvních 30 vteřin po seznámení.
Ráda lyžuju. Je to moje vášeň.
Takže Kanadu miluju.
Během COVIDu mi došlo, že nemám normální koníčky.
Ostatní se těšili na dlouhý procházky,
nebo skládání skládaček.
Nebo kutění.
No bože můj.
Já mám tři zájmy.
Ráda kouřím trávu, ráda čtu knihy a ráda lyžuju.
To jsou moje vášně.
Nemám jiný zájmy.
Neumím tancovat ani zpívat.
I když jako malá jsem měla hodně pomýlenýho sebevědomí.
Věřila jsem, že umím tancovat a zpívat
a že svět bude lepší, až to začnu dělat.
První příležitost jsem měla, když mi bylo 12 let na střední.
Měli roztleskávačky a já si řekla „To je ono.
Tohle je moje chvíle, kdy si dobudu zaslouženej respekt.“
Šla jsem teda na konkurz.
Chtěli specifickou choreografii.
Já na to kašlala a předvedla svoji.
Přesně tak.
Šla jsem ze školy s hlavou vztyčenou.
Poprvé na základní nebo střední škole
jsem si říkala, že to mám.
Druhej den jsem přišla brzo a šla jsem přímo k tabuli,
kde visely jména přijatých roztleskávaček,
a když jsem se blížila,
zachytila mě školní zdravotnice.
A povídá mi: „Zlatíčko,
všichni jsme včera viděli tvůj konkurz.
Pojď ke mě na ošetřovnu,
zjistíme, jestli nemáš skoliózu.“
Tak tam sedím a ptám se?
„Takže jsem v týmu?“
„Ne, zlato. Nejsi v žádném týmu.“
A že až přijdu domů, mám od rodičů přinést potvrzení
o očkování proti dětský obrně.
Že mám něco se zádama.
Domů jsem šla jak v Jiříkově vidění. Nemohla jsem uvěřit, co se stalo.
Vlítla jsem domů celá zuřivá.
Otevřela jsem dveře
vešla k mámě do kuchyně, zrovna vařila makarony se sýrem,
protože si myslela, že je to zdravý jídlo.
Křičím na ni: „Hele, včera jsem dělala konkurz na roztleskávačku
a dneska mě zdravotnice prohlížela kvůli skolióze!
Nevíš o tom něco?“
Otočila se a povídá: „My ti říkali, že nemáš tancovat.“
Já nebyla blbá.
Věděla jsem, že ty dvě diagnózy skolióza a obrna,
se mi budou hodit pozdějš.
Nechám si je v kapse.
Netrvalo to dlouho.
Pár tejdnů na to byla zkouška z němčiny…
Pamatujete, jak jste se probudili a vzpomněli si, že jste se měli učit?
Sedla jsem si na posteli „Sakra, písemka z němčiny!“
Na němčině mi nezáleželo, jsem Židovka.
Na ten vtip je brzo.
Slyšela jsem, jak jde máma po chodbě.
Seděla jsem v posteli a vytrčila nohy, ona otevřela dveře a já…
„Nevím, co se stalo,
Jestli to není ta obrna nebo co!
Takhle jsem se probudila.“
Máma se na mě tak podívala.
Já jsem totiž pořád lhala. O všem.
A rodiče věděli, že lžu.
A máma říká: „Vážně? Teď máš obrnu?“
Já na to: „Co jinýho by to bylo?
Můžu s nima jenom tohle. Neohnou se v koleni.
No fakt…“
Prej když mám teda obrnu, musíme na pohotovost.
Nemůžu sedět doma a dívat se na telenovely.
A já že jo.
Pak nevěděla, co dělat. Byla perplex.
No dobře.
Hodila po mě moje džíny s tím,
ať se teda obleču, když pojedeme.
Bylo mi dvanáct, uměla jsem nůžky. Tak je natahuju…
Jedna nohavice na noze, pak přehodit.
A pořád držím oční kontakt, jako ta děsivá panenka Chucky.
„Jo, ty mrcho.“
Nasoukala jsem si je, slezla jsem a říkám: „Jdeme!“
Takže jsme v nemocnici,
mám na sobě andělíčka
a ležím na posteli
a doktor přijde s takovou hrozně dlouhou jehlou
a začne mě píchat od kotníku až po stehno.
Ptá se: „Cítíš to?“ A já: „Ne.
Vždyť jsem vám říkala, že necejtím nic.“
Celou dobu si říkám: „Sakra, kéž bych věděla, že je to test na obrnu.
Vybrala bych si věrohodnější nemoc.
Něco jako chlamydie, nebo tak.“
Na konci vyšetření zatáhl závěs
aby mohl mluvit s mámou sám
a povídá jí: „Vaše dcera nemá obrnu
a nemá ani skoliózu.
Ale potřebuje psychiatrické vyšetření.“
Mě to přišlo jako další den, kdy nemusím do školy.
Proto je pro mě lyžování tak důležitý.
Hrozně mi trvalo bejt v něm dobrá,
protože jsem nekoordinovaná.
Lyžování beru děsně vážně.
Ráda jezdím do Whistleru v Kanadě.
Jezdím tam každej rok na Vánoce s rodinou.
A každej rok na narozeniny natáčet videa nahoře bez.
Ale moje jediný dilema bylo, jestli mám s sebou vzít svoje psy.
Nevěděla jsem, jestli mě pustěj zpátky.
Hranice byly dost těsný.
Z dob po Garym mi zbyli dva psi.
Nechtěla jsem je tu nechat,
už totiž věřej, že moje hospodyně Mabelle
je jejich rodná matka.
A že já jsem nějaká au-pairka,
co se jednou za tři až čtyři týdny promenáduje domem.
Nevím, jestli Mabelle schovává ve spodním prádle burákový máslo,
ale myslím, že jo.
To já jsem šla do útulku.
Jsem dost chytrá, abych věděla, že musíte psy z útulku odvést vy,
aby věděli, že jste jejich máma.
Šla jsem do útulku pro psy Čaučau, protože ty mám ráda.
Vypadaj jako plyšoví medvídci
s růžovým jazýčkem a tím ocáskem.
Jsou chladný. To respektuju.
Šla jsem do útulku. „Hledám jakýhokoliv křížence Čaučau.
Mírně obézního. Co máte?“
A ona mi povídá: „Máme tu bráchu a ségru, křížence."
No tak to zní dobře.
Jsem z velký rodiny. Miluju sourozeneckou dynamiku.
„Tak je přiveďte.“
Nikdy nezapomenu na pohled na toho psa, co se blížil,
s tím obrovským zadkem.
I když běžel ke mně, tohle bylo to, co mě hned upoutalo.
A měl tu krkovičku, kterou miluju.
Ten podbradek se houpal sem a tam.
A pak měl ten tuk pod packama, co se taky houpal sem a tam.
Bože. Tohle je pes, do kterýho se schovávaj šperky.
A pak ta fenka, jeho ségra,
byla to jeho štíhlejší kopie.
Byla taková zajímavější.
Vypadala, jako by právě vystoupila z autobusu z Mexika.
Měla alopéci na zádech.
A takovej ten holej ocásek. A v uchu diamantovou náušnici.
„Hele, klídek holka.
Teď jsi v bezpečí. Jsi s mámou.“
Ta ženská z útulku povídá: „Jmenujou se Bertrand a Bernice.“
Málem jsem tam měla orgasmus.
Musela jsem se odvrátit, aby mě neměla za predátora.
Pomyslela jsem si: „Bože, přesně tak jsem jim chtěla říkat!“
Hned byli moji.
„No tak, teď jsem vaše máma, jdeme!“
Musela jsem je vzít hned na veterinu, jsou útulkoví,
a Berniciny zuby byly příšerný.
Vypadala jako by byla z Londýna.
Veterinářka mi volala a říkala, že začínají operovat,
ale že ji možná budou muset všechny zuby vytrhat.
„Ne. Rozhodně ne. Takhle už ona nežije.
Bez zubů se do Bel Air nepřestěhuje.“
Potřebuje přinejmenším dva zuby, aby nebyla za podvraťáka.
Aby mohla žvejkat a bránit se v případě nouze.
Ta veterinářka ještě říká: „A Bert musí zhubnout 7,5 kila.“
Tak jsem jí to zavěsila.
Povídám svý hospodyni,
že ani omylem toho psa nebudeme ponižovat kvůli váze.
Řekněme, že zvětšujeme jeho velikost.
A pak jsem udělala zásadní chybu.
Příliš brzo po jejich pořízení jsem odjela.
Nevěděla jsem, že to je pravidlo.
Byla jsem pryč 48 hodin.
A vrátila jsem se
a viděla svoji dlouholetou hospodyni,
jak pochoduje v kuchyni s dvěma závažíma na kotnících.
A hádejte, kdo za ní měl závaží čtyři?
Bert.
Ptám se: „Co to děláš? Co se tu děje?“
A ona: „Máma a táta držej dietu.“
„Vážně? Ty jsi máma a on táta?
Tak kdo jsem v tomhle scénáři já?“
No a ona: „Ty jsi selátko.“
Tak mi říká moje hospodyně. Selátko.
Patnáct let spolu a ona mi říká Selátko.
A teď mi všichni kámoši říkaj Selátko.
Říká mi Selátko,
protože dává oříšky v čokoládě, moje oblíbený…
Dává mi je každou noc na polštář,
což by bylo fajn, kdybych žil v hotelu.
Jenže to vyšperkuje tím, že je rozbalí,
takže tam ležej nahatý.
Pak se každý ráno ptá: „Kde je ta skvrna, Selátko? Kde?“
Chce mě nachytat v mým vlastním domě.
A miluje, že ji moji psi mají radši než mě.
Nemůže se toho nabažit.
Když každej den v půl pátý odchází,
Bert sedí u okna a kouká, jak její auto odjíždí.
Naštve se a praští hlavou o zem,
dá si pěknou šlupku
a až do osmi ráno je v bezvědomí, dokud se hospodyně nevrátí.
Jestli chci spát se svejma psama,
což je jedinej důvod, proč je vůbec mám…
Chci s nima prostě spát!
Takže je pak musím lákat do postele
jak úchylák.
Musím si vzít vodítka
a navléct jim je doma.
A musím z ledničky vytáhnout kuřecí křidýlka
a vzít si Mabellinu šálu, abych cejtili její pach.
Celou cestu do ložnice musím mluvit španělsky
a říkat: „Taťko, pojď k mámě. Venga. Vamos.“
Měla jsem víc jednorázovek, co byly míň ponižující,
než můj vztah s mýma psama.
A když jsou v ložnici, nalákám je do postele po schůdkách
a pak ty schůdky odkopnu, aby nemohli utýct.
Po dvou měsících mi došlo, jak hrozný to je.
Tyhle psi jsou na prd.
V tom mi volá útulek z Westwoodu,
že tam mají leonbergera.
Já nevěděla, co to je.
Poslali mi fotku a já říkám, že to není můj typ.
Má 50 kilo, velkej pes. Štíhlej, svalnatej. Do toho nejdu.
Ale byla jsem zoufalá.
Šla jsem tam, viděla toho psa a napadlo mě, že máme možná spojení.
Vzala jsem ho a pojmenovala ho Hodor.
Domů k Bertvoi a Bernice a všechny je odvedla do ložnice.
Zavřela jsem dveře a řekla si,
že teď se uvidí, kdo je tu alfa samec.
Nebo je alfa pes.
Ať si to vyřešej. Nebudu je dozorovat.
Tak jsem si dala trávu a šla spát.
Když spím, chci bejt co nejvíc sjetá.
Pro případ, že se něco naskytlo.
Pro případ vloupání, vetřelce nebo násilníka.
Chci ten útok prospat.
Nechci se v noci probudit a hledat kudlu,
nebo tlačítko nouze a s někým se prát.
Chci pomalu umírat, když se ten útok děje.
Kdyby doktor Michaela Jacksona byl pořád doktor, byl by to můj doktor.
Tak si usnu a jsem v zemi snů.
Probudí mě neznámej zvuk.
Jako by v mý ložnici byl kojot. Tak to znělo.
Tak rozsvítím a koukám
a vidím jednoho ze psů
omotanýho kolem Hodora jako nějakej vlkodlak.
Nevěděla jsem, kterej pes.
Pak mi došlo, že Bernice,
protože byla pořád ve žlutým negližé, co jsem jí dala večer.
Měla oči celý rudý,
jako Michael Jordan v tom dokumentu.
Vypadala, jakoby si vzala i rtěnku.
Držela Hodora za krk a já si říkám: „Ta holka vyhrává.“
Vstala jsem, popadla svoji dceru a odhodila přes ložnici
do šatny a zavřela jsem dveře.
Hodor se na mě vrhnul, tak jsem ho odehnala,
odvedla z ložnice a zavřela i tyhle dveře.
Pak se vrátila do ložnice a složila se.
Říkám si: „Boha jeho, jsem tak sjetá, co to bylo?
Co to bylo za lidi?“
A pak se podívám dolů a jsou mi vidět prsa.
A krvácela mi bradavka.
Zkontrolovala jsem, jestli pořád drží.
A řekla si, že to vyřeším zejtra.
Vzala jsem ty schůdky,
postavila je k posteli a vylezla po nich.
Ležela jsem v posteli
a psala svýmu asistentovi Tannerovi:
„Potřebuju vidět dnešní záběry z bezpečnostní kamery v mý ložnici.
Jestli můžeš, dej k tomu hudbu Shanaii Twainový,
nebo nějakou jinou vypalovačku. Díky.
Kouknu se na to, až zas budeme se zahradníkem sjetý houbičkama.“
A na těch záběrech…
když se na ně díváte zpomaleně, vidíte, jak se vypotácím z postele
a vypadám jak Gary Busey.
Zvedám vlastní dceru a odhazuju ji,
zatímco se točí ve vzduchu s břichem ke stropu.
Pak se narovná v letu jak nějaká veverka
a otočí se jak akrobatický letadlo,
aby se vrátila a hryzla mě do prsu.
Se dvěma zubama, co jsem zařídila, ať ji nechaj.
Tak jsem ji vzala do Whistleru.
Chovám k ní velkej respekt.
Vzala jsem je oba. „Budeme v zimní říši divů.
Vtisknu jim do mozku nová vzpomínky A na Mabelle zapomenou.“
Dva tejdny karantény.
Každej den sněžilo a já mohla leda venčit psy.
Nikdy předtím jsem je nevenčila.
Druhej den na procházce
se za rohem se zjevila Kanaďanka.
V obří bundě a sněhulích.
Viděla Berta a Bernice a udělala…
Ptám se, co je.
A ona říká „Proč nejsou na vodítkách?“
„Protože jsou líný. Skoro nechoděj.
Nikdy neběhaj. Tak nebojte.“
A ona: „Já ne, ale někdo si může myslet, že jsou to medvědi.
Vždyť maj oba šátečky.
Znáte hodně medvědů, co se před vražděním jdou vyšňořit?“
Moje karanténa skončila. Chtěla jsem lyžovat.
Ale nebylo s kým a to není bezpečný.
No jo, co budu dělat? Tak jsem si najala průvodce.
Pomalu se přerodil v gigola.
A pak jsem dostala kvasinkovou infekci…
To jako fakt?
Tohle je ženskej úděl.
Jste nadržený, tak si najdete nabíječe
a co čert nechce, jste na něj alergický.
Tak jsem šla do lékárny
a hledám tam nějaký léky na kvasinkovou infekci
a narazím na Monistat 3.
To je krém, co si natřete na číču
a za tři dny je kvasinková infekce pryč.
Nebo pokud se bavíte a chcete si to prodloužit o čtyři dny,
existuje Monistat 7.
A třeba deseti nebo 14 denní verze není?
Kdybych to chtěla brát jako jarňáky,
protože miluju drbat si bobra před cizejma lidma!
Víte, kdo ten lék vymyslel? Chlap!
Nemohla jsem tomu uvěřit. Co to jako je?
Tak píšu doktorovi do LA.
V Americe máme Diflucan.
Jedna velká pilule. Vezmete ji a 48 hodin pozdějš je kvasinková infekce pryč.
Tak jsem chtěla, ať mi ho předepíše.
Ten prej v Kanadě nemaj, ale že mi najde něco podobnýho.
No fajn, takže volá do lékárny.
Já nervózně přešlapuju.
Jsem v lyžařským oblečení, boty, helma. Vypadám jak obří péro.
A pak zavolá moje jméno.
Podám mu pilulku větší než Diflucan.
Vypadá jak malá raketka.
Tak ji strčím do pusy, zapiju ji,
jdu na svah a sednu na lanovku.
Jedu na ní se dvěma cizíma lidma
a ta pilule je pořád v krku.
Ty jo, to je sakra velká pilule.
Proč nechce sklouznout?
A já…
Musím ji nějak vstřebat, než budu lyžovat, tohle je nebezpečný.
S tímhle v krku lyžovat nemůžu.
Jsme nahoře a pilule nic.
Musím to zapít vodou.
Jdu do baru a dám si margaritu a naklopím ji do sebe.
Jenomže pilule se ani nehne.
Říkám si, v jaký jsem bryndě.
Co se to děje?
A pak si vezmu obal, co mi vypadl z kapsy
a na něm je velkejma černejma písmenama napsaný
„Jen pro vaginální použití.“
Tak si říkám „Jejda strejda.“
Tak píšu doktorovi.
Něco jako „Ahoj.
Nazdárek.
Ta pilule,
co jste mi předepsal, ta funguje,
ať ji dáte do jakýhokoli otvoru?“
A on odepsal: „Do jakého otvoru jste ji dala?“
„Cože? Počítám svoje díry.“
Odepisuju mu: „Do zadku ne.“
On na to: „A sakra.“
Dalších 48 hodin bylo nesnesitelných,
zatímco jsem čekala, až mi z pusy vyleze něco jako kvásek.
No bezva. Teď jsem pekařka. Kanadská pekařka.
Po tomhle fiasku jsem konečně poznala kámošku.
Jmenovala se Kelly. Pár dní jsme spolu lyžovaly.
Říkám jí: „Hele, seš vážně fajn,
ale hledám spíš chlapa.
Budu tady tři, možná šest měsíců.
Kdo ví, jak dlouho to bude trvat?
Ale chtěla bych někoho, s kým můžu lyžovat a pak mít sex, v tomhle pořadí,
a to ty nejseš.
Nikdy už s tím chlapem nepromluvím, jakmile odjedu,
to je pro někoho obrovská příležitost.
A ona, že mi může pomoct. Super. Perfektní.
Mám prej s ní jít v sobotu na mejdan.
Tak jsem šla na mejdan ve Whislteru a sedím na gauči.
Dovnitř vešel chlápek a ona: „S tímhle tě chci seznámit.“
Tak se rozhlídnu
a vidím chlapa s kapitánskou čapkou.
Jo!
Ne „žádný jo.“
Nevím, co se stane s chlapama, co si nasadej kapitánskou čepici.
Ale je trapný to sledovat.
Víte, kolik energie chlapa s malým kašpárkem
je potřeba na to, vzít si kapitánskou čepici, a chovat se,
jako byste měli flotilu lodí nebo letadel?
Víte, jak trapný dělat: „Já jsem kapitán.“
Ne, nejsi. Nejsi kapitán.
Už dlouho to studuju. Můj táta nosil kapitánskou čepici.
Každý léto jsme jeli trajektem z Bostonu
na Martha's Vineyard.
Na trajektu měl kapitánskou čepici.
Po celou plavbu jsem byla paranoidní,
že skutečnej kapitán sejde na palubu
a uvidí tátův halloweenskej kostým.
Takový kraviny dělaj jenom běloši.
Černoši nenosej kapitánský čepice a nechovaj se jako kreténi.
Asiati tohle taky rozhodně nedělaj
a hispánský chlapi už tuplem ne.
No, Pitbull jo, ale on je zvláštní případ.
Protože skutečnej kapitán v naší společnosti,
znáte to, hrdina,
by si tu čepici předně vůbec nevzal.
Nikdo by se nepovažoval za kapitána.
Skutečný hrdinové našeho světa,
sestřičky, učitelé a letušky…
Jo, tohle jsou hrdinové. Letušky.
Věřili byste, co všechno musely
poslední tři roky museli snášet?
Nevinný ženy.
A gayové…
co chtěli strávit pár víkendů navíc v Puerto Vallarta,
teď trávěj směny tím, že přivazujou tlustý republikány k sedačkám.
Neuvěřitelný.
Totální zhroucení společnosti.
Nejsou na boj se zločinem připravený.
Hned jak ho vidím, zabiják romantiky.
Prostě ani omylem.
Viděl mě a štráduje si to přímo ke mně.
Ptá se: „Seš Chelsea Handlerová?“
A já: „Ne.“
Podívám se dolů a on má žabky.
To je dvojnásobnej prohřešek.
V únoru, uprostřed zimní bouře, má žabky.
Už mám po krk chlapů, co nosej žabky i mimo sezónu.
Nosit je můžete jen jednu. Říká se tomu léto.
Jasný? Žádný prodlužování!
To jsou naše boty.
Jsou pro nás a gaye, co choděj na pedikúru.
Nestrkejte nám svoje haksny před oči! Nechceme je!
Jestli mám problém se žabkama? No to si piš.
„Existuje celá skupina mužů, co v zimě rádi nosej žabky
a taky se hádaj s ženskejma,
Říká se jim Taliban.
Přemejšlej o tom, až se příště budeš obouvat.“
Povídá: „Trošku uvolním napětí.
Jmenuju se Gregg.“
Říkám mu: „Hádám, že se dvěma G?“
Prej jak jsem to uhodla.
No, z jeho ohozu.
Zkusil to znova: „Rychle. Deset nejlepších kapel.“
Povídám: „Nickelback“.
Jeho poslední pokus byl: „Mám drogy.“
No to doufám.
A vyndal sáček plnej tobolek.
„Co to je?“ „Extáze.“
Podává mi jednu a já říkám: „Dej mi celej sáček.
Poslouchej mě
Greji.
Možná máš kapitánskou čepici, ale teď jsem kapitán já
A ty si nezasloužíš drogy.
Tyhle drogy jsou teď pro každou ženskou tady,
co tě musela vidět takhle oblečenýho.“
Říká mi: „Vypadáš naštvaně.“ No taky že jsem!
Jsem naštvaná jménem všech žen.
Že si člověk jako ty myslí, že se takhle ohákne
a na mejdanu sbalí holku, jako já. To se nestane.
Jsem naštvaná, že po tom, co jsme se jako společnost naučili,
všichni dohromady, muži i ženy, a všechno mezi tím,
všechno, co jsme se dozvěděli o nerovnováze moci
a jakýmu týrání byly ženský vystavený,
že první slovo, co chlapi vypustěj z pusy není „Promiň.“
Po tom všem, co o nerovnováze moci víme,
a to, čím si ženský pokolení prošlo pod rukama chlapů…
Neznamená to, že ty za to můžeš, nebo ty. Vůbec ne.
Ale jako společnost nám dlužíte omluvu.
Jako vážně.
Hádáte se s náma o žabkách a čepici… vážně?
Já vím…
Hele, jestli jste hetero běloch, někdo vás sem dotáhnul.
Vím, že když nejste holka, gay, v tranzici nebo nebinární,
dotáhli vás sem jak psa.
Vím, že když bílý heretáci slyšej můj hlas,
nebo moje jméno, tak jsou jako „Drž se ode mě dál!“
Já to vím.
Ale nepotřebuju, abyste mě měli rádi, abych vám pomáhala.
Pro mě to taky není snadný.
Musím vstávat o dvě hodiny dřív, abych se „odkravila“.
Musím sedět na kraji postele jako dítě
a opakovat si mantru „Nebuď dneska kunda.“
Ale po tak dlouhý době, když se nás ptáte na ty blbý otázky
jako třeba: „Nevíme, co se smí. Můžeme vám pořád otvírat dveře?“
Jo.
Znásilňujete nás od nepaměti!
Aspoň nám můžete otevřít pitomý dveře!
Otevři je, zavři je a pak znova otevři, ty debile!
To ti vážně nic nedošlo?
Neuvěřitelný.
Brácha říká: „Chels, ne všichni běloši jsou padouši.“
To taky nikdo netvrdí. Nikdy jsme to neřekly.
Ale teď zníš podezřele.
Jestli nejste kretén,
což předpokládám, když sedíte tady,
jste se ženou nebo chlapem, co už vám to vysvětlili.
Jestli nejste kretén, znáte kreténa
a musíte osvětu šířit dál.
Už si nestěžujte, jak je těžký je bejt běloch.
Chápete, jak je to urážlivý? „Teď je tak těžký bejt běloch.“
My jsme získaly práva na svoje vlastní těla jenom před 50 letma
a dneska nám je zase berou.
Neříkejte nám hysterky. Nejsme hysterický.
Nejsme hysterický.
Vaše názory na rasismus a sexismus jsou irelevantní.
Vy nejste oběti, vy jste pachatelé.
Byla jsem ve Whistleru tři a půl, možná čtyři měsíce.
Přijela jsem domů
a devět…
devět mejch kámošek, co byly v heterosexuálních vztazích,
se proměnilo na pravověrný lesbičky.
Devět kámošek.
Dochází k hromadnýmu nárůstu
přechodu na lesbickou orientaci,
kterej je přímým důsledkem mužskýho chování.
Lidi, co nejsou přirozeně homosexuálové, uvažujou, že se jima stanou.
Obracíte nás proti sobě a k bobrovi.
Volala jsem tý ségře z Měsíce a říkám,
že se možná budeme muset spárovat.
Prej to nechce.
Já taky ne, jasný?
Ale výběr začíná bejt děsně slabej.
„Takže si vem sandály, protože se možná stěhujeme do Maine.“
Tak vážná situace je.
Nutíte mě přemejšlet o tom, že budu spát s vlastní ségrou.
A proto chodím s Filipíncem.
Protože žádnej chlap se mnou nikdy nemluvil ani nejednal tak,
jako Jo Koy.
On prostě…
Kolikrát nevěřím, že je skutečnej, když to říká.
Jakože cože?
Byli jsme na jednom z prvních rande v restauraci
a majitel, takovej tlustej kretén, jde k našemu stolu a povídá:
„Viděl jsem vaše jméno v knize rezervací, Chelsea.
Nejsem fanda, ale moje žena jo. Ale je to moje třetí žena.“
„Hodně štěstí se čtvrtou ženou, pane.“
Odešel a Jo Koy povídá: „Úplně se mi z toho postavil.“
Moje sebevědomí a neschopnost nechat si srát na hlavu ho rozpaluje.
Místo toho, abych musela svoje já upozadit,
abych chlapa nějak nekastrovala,
jeho to moje skutečný já rajcuje.
Víte, jak je to sexy?
Byli jsme na Díkůvzdání na Havaji, vzala jsem si bikiny
a říkám mu, jestli nekoukne na celulitidu na mým zadku.
„Je to tak zlý?“ A on: „Cože?
Celulitida dělá ze ženy ženu. To je kurva sexy.“
Takže povídám: „Úplně se mi z toho postavil.“
Předtím by mě to nenapadlo říct.
Musím si to zapsat, ať to každá ženská může slyšet.
Jo!
Jsem židovka z New Jersey,
která nikdy neměla ráda kouření,
protože jeden kluk na střední
to zničil všem dalším, se kterýma jsem kdy spala.
Jmenuje se Daniel Lombardo.
LOMBARDO.
Poprvé jsem se pokusila někoho kouřit.
Víte, jak děsivý je pro 16letou holku…
Ani nevíte, co tam dole máte dělat.
Jakože třeba zapískat?
Snažila jsem se o svoji první kuřbu s Danielem,
takže dávám hlavu dolů,
a pak mě Daniel za tu hlavu chytil.
A já vstala a kopla jsem ho do koulí.
Teď, když mě někdo respektuje,
tak si tam Jo Koyovu ruku dám sama,
protože teď kouření miluju.
Nemůžu se toho nabažit.
Občas si vezmu i rovnátka.
Jednou jsme oba vystupovali v Missouri.
Já v Kansas City a on ve Springfieldu.
Byli jsme od sebe dvě a půl hodiny a vystupovali dva večery.
Jeden večer a pak druhej.
Po prvním večeru mi psal: „Dám ti pusu na dobrou noc.
Nemůžu bejt tak blízko a nepolíbit tě.“
Jel dvě a půl hodiny tam a dvě a půl hodiny zpátky.
To já bych pro nikoho neudělala.
Byli jsme v New Yorku, jsme doma,
a já si zapomněla tampóny.
A on říká: „Zlato, dojdu je koupit.“
„Neblázni, je půl třetí ráno.
Jsme v New Yorku, je to nebezpečný, jdu s tebou.“
Podíval se na mě, posadil mě
a říká: „Kupovala sis tampóny celej život,
odteď ti je budu kupovat já.“
Proto jsem chtěla zkusit anál.
Tak se už začněte bát, holoto.
Napíšu příručku pro chlapy s názvem Filipínec ve mně.
Stačí nám říkat takový věci. Nemusíte jim věřit.
Začněte je říkat a začnete věřit.
Ale hlavně to my začneme slyšet.
Potřebujeme to slyšet. Slyšet, že je tu celulitida sexy.
Jestli tady sedíte a nenašli jste toho pravýho,
nesnižujte prosím svoje nároky.
A nepanikařte, protože stárnete.
Váš člověk se objeví.
A nemá na sobě žabky a kapitánskou čepici.
Řekla jsme mu: „Miluju tě až na Měsíc.“
A on povídá: „Ty ani nevíš, kde ten Měsíc je.“
Díky, Nashville! Díky moc!
Díky!
Děkuju.
Ahoj!
Díky!
Děkuju.
Díky, Nashville! Tohle bylo úžasný!
Překlad titulků: Lucie Mandziuková