Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tennesseen Nashville, oletteko valmiina?
Ryman Auditorium, oletteko valmiina?
Toivottakaa tervetulleeksi -
Chelsea Handler!
Miten menee, Nashville?
Olipa lämmin vastaanotto.
Voi luoja, selvisimme. Olemme selviytyjiä!
Selvisimme maailmanlaajuisesta pandemiasta.
Nyt sitten teeskennellään, että siitä on päästy.
Kyllä se minulle käy!
Elämme jännittäviä aikoja.
Eikö totta? En haluaisi kehuskella,
mutta viimeisen kolmen vuoden jälkeen,
kun olen seurannut kaikkien jumittavan kotona puolisoidensa kanssa -
vauvoja unohtamatta,
en ole koskaan luottanut enempää päätöksentekokykyihini,
kun olen pysynyt lapsettomana ja yksin.
En koskaan hankkinut lapsia sen pienen mahdollisuuden takia,
että joku päivä globaali pandemia pakottaisi meidät kotikouluun.
Ei kiitos.
Osa ihmisistä ei ikinä toivu tapahtuneesta.
Heitä kutsutaan vanhemmiksi.
Vanhemmaksi tullessa sitä on jo tullut tehneeksi yhden virhelaskelman.
Sitten se pieni hengähdystauko, kun lapsi pistetään kouluun oppimaan,
riistetään jonkun ruton nimissä.
Oikeasti en ole hankkinut lapsia,
koska en halua olla vastuussa kasvuikäisten harhaanjohtamisesta.
En vieläkään ota selvää monista asioista.
Tietyssä iässä ei enää kehtaa esittää kysymyksiä.
Sain vasta äskettäin tietää…
Ja sillä tarkoitan seitsemän vuotta sitten, kun täytin 40.
Sain vasta äskettäin tietää, että Aurinko ja Kuu -
ovat kaksi eri asiaa.
Olin ällistynyt.
Olin Afrikassa safarilla isosiskoni Simonen kanssa.
Olimme norsun selässä, jota afrikkalainen mies ratsasti,
koska niin rikkaat valkoiset ämmät tekevät.
Ravasimme siinä menemään,
tai miten norsun liikkumista kutsutaankaan.
Sisko läimäytti minua olalle ja käski katsoa ylös taivaalle:
"Ei sitä usein näe Aurinkoa -
ja Kuuta samaan aikaan."
Pääni oli pyörällä.
Olin kuin Scooby-Doo.
"Missä se on? Eivätkö ne ole aina yhdessä?"
Siskoni ilme kertoi, että minun oli parasta ottaa sanani takaisin.
Hän kysyi, mitä sanoin. "En mitään."
"Kuulin, mitä sanoit.
Kerrohan, mitä luulet tapahtuvan Auringon ja Kuun välillä."
Vastasin, etten ollut ajatellut asiaa:
"Se ei juuri huoleta minua. Koko kuvio toimii hyvin ilman minuakin.
Miksi puuttuisin asiaan, senkin narsisti?
Jos on kuitenkin pakko tietää, oletin,
että kun Aurinko laski, se pomppasi takaisin Kuuna.
Eikö siitä olekaan kyse?"
Elefanttikuski, joka ei puhunut englantia, pärskähteli…
"Taas yksi tyhmä amerikkalainen."
Sisko kysyi, miten en 40-vuotiaana tässä asemassa osannut perusastronomiaa.
Käskin pakittaa vähän:
"Olemme eteläisellä pallonpuoliskolla. En edes tiedä, mistä Kuusta puhut."
Sisko käski kuunnella tarkkaan:
"On vain yksi Kuu.
Koko aurinkokunnassa on yksi helvetin Kuu.
Sitten on Aurinko, joita on myös yksi.
Sitten on yksi helvetin ääliö. Mikä niistä olet?"
"Aurinko?"
Ennen pandemiaa en ollut viettänyt kahta viikkoa yksin.
En ollut aavistanutkaan, kuinka paljon nautin omasta seurastani.
Olin hauskaa seuraa.
Niin. Kiitos.
Heräsin hyvällä tuulella. Hän oli hyvällä tuulella.
Kysyin, haluanko juhlia, ja vastasin, että enköhän!
Mikään ei muistuta paremmin siitä, ettei ole hankkinut lapsia,
kuin herätyksen asettaminen klo 10 maanantaiaamuksi.
Muistuttamaan, että pitää ottaa sieniä.
Oletteko ikinä ottaneet sieniä, kävelleet takapihallenne -
ja puhuneet pari tuntia jollekin, jota luulitte puuksi -
mutta joka paljastui maisema-arkkitehdiksenne?
Oletteko ottaneet sieniä maisema-arkkitehtinne kanssa?
Sellaiseen on aikaa, kun tekee jämäköitä päätöksiä.
Monille naimisissa olleille korona oli yhtä tuskaa.
Sinkuilla oli omat tuskansa,
kun mietimme, milloin taas saataisiin jotain säpinää.
Kun tartuntaluvut ensikertaa laskivat, olin valmis palaamaan tositoimiin.
Kysyin gynekologilta, mikä olisi turvallista:
"Takaapäinkö? Miten kannattaa menetellä?"
Hän sanoi, että nelikymppisenä luulin olevani hedelmätön -
mutta munasoluni olivat kuin 25-vuotiaalla.
Teki mieli puukottaa hänet haarukalla.
Kokatkoon niistä vaikka munakasta.
Olen pistämässä lappua sille luukulle, en aloittamassa kemuja.
Raskaus vanhemmalla iällä ei nappaa.
Inhottavaa.
Olin Gwyneth Paltrowin Goop-paneelissa New Yorkissa,
ja istuimme lavalla mikrofonien kanssa.
Siellä oli Drew Barrymor, Gwyneth Paltrow, Laura Linney Ozarkista ja minä.
Siinä sitten istuttiin ja juteltiin saippuasta.
Hiljalleen tuli puhe vanhemmuudesta, joten otin torkut.
Minulla ei ollut siitä mitään sanottavaa. En aikoisi ylimielisesti puuttua asiaan.
Laura Linney kertoi, miten hän oli aina halunnut äidiksi.
Se oli hänen tosi kutsumuksensa.
Hänen oli vaikea tulla raskaaksi,
joten hänelle oli tehty monta koeputkihedelmöityskierrosta.
Kunnioituksesta avasin silmäni.
Sitten hän sanoi:
"Jollain Jumalan ihmeellä sain synnyttää alateitse 50 -vuotiaana…"
Tartuin mirriini.
Emättimeni ompeli itsensä umpeen.
Kuin ne puheet olisivat tartuttaneet vauvan minuunkin.
"Pysy etäällä Laura Linney 50-vuotiaan synnytyksesi kera."
En vastusta lasten hankintaa.
Tuen kyllä niitä, jotka tosissaan haluavat lapsia.
Toisin on, kun saa lapsen epävarmana.
Kun nelikymppisenä tulee vahingossa raskaaksi -
ja päättää sitten pitää sen.
Kuule, tee abortti, kun vielä voit.
Et tee vauvalle palvelusta, jos et ole varma vanhemmuudesta.
Ei tee veljenikään. Kysyin veljeltäni hiljattain, miksi hän on vanhempi.
Hän ei ole kummoinen isä.
Hänen täytyi kuulemma miettiä perintöään.
"Kenelle puhut? Onko joku takanani? Mitä sinä oikein…
Kuka helvetti olet miettimään perintöäsi?
Kuka luulet olevasi,
että kaikki odottavat näkemästä, mitä jätät jälkeesi?
Perintösi on, että olet veljeni."
Noloa, kun miehet sanovat niin.
Pitää vain teeskennellä, ettei kuullut.
En halua olla äiti, mutta voisin hyvin olla eronnut isä.
Se rooli luonnistuisi. Minulla menisi lujaa kaiken aikaa.
Ilmestyisin perjantai-iltapäivisin pinkki frappuccino kourassa,
mentäisiin ravintolaan,
takaisin Starbucksiin ja sitten maanantaisin livistäisin,
ennen kuin paska rytisee niskaan.
Taitaisin sen roolin. Isäpuolenkin rooli toimisi.
Kukaan ei odota teiltä mitään.
On hyvä tiedostaa, jos ei omaa vauvankasvatustaitoja.
Häpäisemisen sijaan pitäisi kehua, kun joku tajuaa, ettei lapsi sovi hänelle.
Pitäisi saada päästöhyvitystä, ettemme saastuta väestöä.
Minä en osaisi kasvattaa vauvaa.
Olen pelastanut yhdeksän koiraa.
Kiitos.
Palautin neljä.
Tykkään tietystä tyypistä.
Olen impulsiivinen, enkä ajattele loppuun.
Paikalla olevat eläinrakkaat tietävät,
että omassa tyypissä pysyttäydytään. Minun tyyppiäni ovat hitaat -
ja ylipainoiset. Sitä etsin eläimestä.
En aio tehdä pitkiä lenkkejä lemmikkini kanssa, patikoida -
tai totta puhuen edes leikkiä.
Haluan tulla kotiin pitkän päivän päätteeksi käpertymään.
Haluan sänkyyn leijonakuninkaan kanssa,
kun se on päälläni läskikasvoineen, iso lihava kaula höllyen edestakaisin,
kun kietoudun sen ympäri.
Kun tulee liian kuuma, saan ajaa sen helvettiin.
Sitä etsin ystävältäni.
Kävin Englannissa koiranäyttelyssä.
Kuvasimme jotain, koska muuten en koskaan menisi koiranäyttelyyn.
Näin berninpaimenkoiran. En ollut ennen nähnyt sellaista koiraa.
En voisi unelmoidakaan paremmasta koirasta.
Ne ovat mustia, ruskeita, valkoisia ja laiskoja, eivätkä halua tehdä mitään.
Niiden silmistä näkee, ettei niillä ole vähääkään tarmoa.
Halusin sen koiran.
Laitoin assistenttini Tannerin etsimään minulle berninpaimenkoiran.
Julkkiksena koiraa ei voi ostaa.
Kaikki lemmikit pitää pelastaa.
Muuten PETA polttaa talon maan tasalle.
Siispä avustajani Tanner saisi etsiä minulle käytetyn berninpaimenkoiran.
Pari viikkoa myöhemmin kolmekiloinen kaksiviikkoinen pentu tallusti elämääni.
Olin innoissani. Nimesin sen heti Garyksi.
En ollut ajatellut, että pennuilla on virtaa.
Ne haluavat vain leikkiä, ja hampaat ovat terävät.
Ne hyppivät kaiken päälle ja ovat ärsyttäviä.
Kun kaksi muuta koiraani tapasivat Garyn, ne läksivät pian yläkertaan -
eivätkä tulleet alas kahteen viikkoon.
Toinen tekstasi ja käski ilmoittaa, kun Gary on poissa.
48 tunnin sisällä Gary oli syönyt kaksi sohvaani.
En puhu tyynyistä vaan koko sohvista.
Olin häkeltynyt. Kaikki alakerran huonekalut piti viedä pois.
Asuin tyhjässä varastossa kaivoslamppu päässä ja polvisuojissa -
varroten seuraavaa rähinää.
Neljäntenä päivänä löysin kuolleen pöllön takapihaltani.
En tiennyt, että pöllöt ovat totta.
Luulin niiden olevan Game of Thronesista.
Gary kasvoi joka kerta, kun se nukkui.
Tirsojensa jälkeen se näytti aina vain isommalta.
Se herätti epäilyksiä, joten hankin koiravaa'an.
Eräänä iltana ennen nukkumaan menoa se painoi 8,6 kg.
Aamulla se painoi 10 kg.
Se koira nielaisisi vielä jonkun.
Eläinlääkärillä ihmettelin, mikä sitä oikein vaivasi.
Ei kasvussa sinänsä mitään, mutta se oli liian nopeaa. Pelotti.
Eläinlääkäri totesi muina miehinä, että se oli berninpaimenkoira.
Minun pitäisi hieroa sen anaalirauhasia.
Sanoin, että se pitäisi lopettaa.
"Onko esimies paikalla vai…
Maksanko PayPalilla? Miten toimitaan…"
Parin viikon päästä menin lääkäriin Beverly Hillsissä.
Siellä kaikki Los Angelesin lääkärit ovat samalla kadulla.
Laitoin kaikki kolme koiraa takapenkille. Pysäköin parkkihallin neloskerrokseen.
Gary painoi 22 kg sinä aamuna.
Laskin laskimella, kuinka paljon ikkunaa oli jätettävä raolleen.
Kuutisen senttiä.
Avasin ikkunaa kuusi senttiä, koska olen äiti.
Olin lääkärissä 45 minuuttia, en edes tuntia.
Kun palasin, Gary oli poissa.
Näin kahden muun koirani käytöksestä, että toinen oli avannut oven -
ja päästänyt Garyn ulos.
Katsoin oikealle ja vasemmalle.
En nähnyt Garya ja huokaisin helpotuksesta.
Sitten ajoin neljä kerrosta täyttä häkää päästäkseni sieltä helkkariin.
Ajoin alakerroksen tukikohtaan -
pienen lasikopin luo, jossa parkkihoitaja asuu.
Näin parkkihoitajan pienessä lasikopissa seinää vasten -
Garyn hyppiessä häntä vasten tähän malliin.
Jatkoin ajamista.
Gary oli nyt saanut isän. Haista paska, Gary.
Ajoin kotiin asti.
Kotiin päästyäni assistenttini Tanner ryntäsi kertomaan,
että Gary oli löytynyt parkkihallista Beverly Hillsissä.
"Missä vauvani on?"
Koko kotimatkan kirosin: "Senkin narttu.
Olet likainen pikku narttu."
Sanoin itselleni, että pystyn parempaan. Voisin olla äidillisempi.
Päätin yrittää.
Hain Garyn ja kokeilin ihokosketusta.
Vein sen koirapuistoon.
Eräs nainen nimeltä Teresa tuli luokseni -
ja kysyi oliko se berninpaimenkoira.
"On, sen nimi on Gary."
Nainen kertoi rakastavansa niitä koiria.
Niin minäkin luulin.
Hän ei ollut löytänyt sellaista löytökoirien joukosta.
Sanoin, että nyt hän oli löytänyt yhden.
"Ota Gary.
Maksan sen vaatteet ja koulutuksen, kunhan viet sen pois."
Gary asuu nyt Teresan luona.
Löysin sille kodin. Siltä kantilta minä katson tapausta.
Niin ei voi tehdä elävän vauvan kanssa.
Varsinkaan, jos on julkkis. Siitä jäisi kiinni.
Nyt, kun olemme pilkanneet ruskeita ja mustia,
on otollinen hetki puhua valkoisista heteromiehistä.
Minä aloitan.
Se Kuusta tullut siskoni -
tunkeutui kotiini koronan aikana.
Hänellä on kolme lasta, 24-, 21- ja 18-vuotiaat.
Eivät he mitään lapsia ole.
He asuvat asunnossa San Franciscossa. Siskoni soitti, että tila kävi ahtaaksi:
"Muutamme luoksesi Los Angelesiin joksikin aikaa."
Ja minä kun hurvittelin maisema-arkkitehtini kanssa.
Kyseessä oli kuitenkin siskoni, joten tietysti kutsuin heidät.
Samaan aikaan googlasin, mihin maihin pääsisin.
Eikä kestänyt kahtakaan vuorokautta,
kun jo tajusin, mistä porukka on valittanut viimeiset viisi vuotta.
Minulla on yksi sisarenpoika, 24-vuotias Jakey, ja kaksi sisarentyttöä.
Talossani asui siis neljä naista ja yksi mies.
Näin eron välittömästi.
Naiset ottavat muut huomioon. Kaikilla oli AirPodit.
Kaikki tytöt pitivät kuulokkeita Zoom-palavereissaan.
Puhelut mentiin puhumaan toiseen huoneeseen -
muiden yksityisyyttä kunnioittaen.
Minäkin pidin AirPodeja omassa talossani.
En ollut Zoomissa enkä kuunnellut musiikkia.
En vain halunnut olla kenenkään kanssa tekemisissä.
Sitten menin alakertaan olohuoneeseeni,
jossa 24-vuotias sisarenpoikani Jakey oleili -
joka paikasta kuluneet ja risat korisshortsit jalassa -
tietysti ilman kenkiä.
Hän röhnötti sohvallani näin -
tietokoneellaan.
Pallit pursottivat molemmin puolin.
"Anteeksi, saako herralle olla sikari?
Sulje jalkasi. Saastutat visuaalisen tilani."
En ole ikinä istunut niin omassa talossani.
Kysyin, miksi hän oli ainoa, kenellä ei ollut AirPodeja.
Kaikilla naisilla oli AirPodit.
Hän pahoitteli asiaa.
Ei ollut seuraavana päivänäkään.
Kolmantena päivänä huikkasin: "Hei, ihmekorva.
AirPodit ovat kaksi pikku palleroa. Ei luulisi olevan vaikea löytää."
Hän on urheilutoimittaja,
joten hänen ohjelmansa ovat ärsyttävintä melua, mitä on olemassa.
Hän sanoi katsovansa jotain ikimuistoista Michael Jordanin korispeliä:
"Jos tulet tänne, voin selittää, miten koripallo toimii."
Minun kartanossani!
"Annahan, kun minä selitän jotain.
En välitä paskaakaan siitä, miten koripallo toimii.
Jos välittäisin, olisin seurannut sitä viimeiset 45 vuotta,
kuten olen seurannut Aurinkoa ja Kuuta."
Tiedän tämän koripallosta.
Tiedän, että Michael Jordan on GOAT.
Katsoin dokumentin The Last Dance.
Tiedän. En ole nähnyt mitään sellaista…
Siinä on kaveri, joka on ansainnut käyttää korisshortseja.
Keskeltä halki. Hän on ansainnut sen.
Hän istui dokumentin läpi viski kädessään -
silmät verestäen tuhannen tuiterissa koko ajan.
Kuusinkertainen mestari haukkui joka ikisen vastustajansa.
Siinä vasta mies, jippii.
Tiedän tämän koripallosta. Jordan on GOAT.
Lisäksi tiedän, ettei Denver Nuggets liity kananugetteihin.
Selittäisit minulle, miten koripallo toimii… Voi taivas.
Miehiä mahtaa hämmentää, koska ennen pidimme siitä.
Kun haluttiin panna jotain jätkää,
joka selitti jotain uutta, oltiin ihan fiiliksissä.
Tyypin kuunteli puhuvan melkein mistä vaan.
Kyllä kiinnostaa, miten sprinkleri toimii.
Sitten te jätkät veditte överiksi.
Selititte liikaa. Nyt meitä suututtaa.
Siskoni Simone näki sanaharkkamme -
ja sanoi aistivansa, että lapset alkoivat ärsyttää minua.
Niinkö luulet?
Hän epäili, että Jakey oli stressaantunut.
Ihanko totta?
Mikä Jakeya mahtaa stressaa?
Sisko sanoi, että pandemia. "Enemmän kuin meitä muita?"
Sisko sanoi, että Jakey oli mies ja naisseura tekisi hänelle hyvää.
Vaikkapa koronaturvalliset treffit pihalla.
He eivät koskisi vaan pelaisivat vaikka kortteja.
Se kuulemma parantaisi hänen mielialaansa.
Katsoin siskoani kuin avaruusolentoa.
Haluatko, että hänelle tulee deitti pelaamaan kortteja takapihalle?
Ja sittenkö hän runkkaa altaaseen, vai mitä?
Miten tapahtumat oikein etenevät?
Kuka edes pelaa kortteja nykyään? Kasarileffan kuvauksetko nämä ovat?
Se parantaisi pojan mielialaa.
Katsoin siskoani, ja tarvitsin jotain juotavaa.
Totta maar, sisko, mennään ystävälleni.
Menimme ystävälleni ja tulimme melko hiprakkaan.
Kun tulimme kotiin, siskonpoika nuokkui keittiön jakkaralla ympäripäissään.
Nuoret kännikasvot, kauttaaltaan punaiset.
Hän piteli päätään dramaattisesti.
Kuin hän kantaisi maailman painoa harteillaan.
Kuin hän olisi itse tri Fauci.
Siinä hän möllötti, enkä voinut uskoa näkemääni.
Kysyin, mikä hätänä. Eikö hän ollut saanut yhdyntää?
Hän katsoi ylös ja vastasi: "En ja se on turhauttavaa!"
En voinut edes katsoa siskoani.
Olen käynyt terapiassa. Tiedän, milloin pitää poistua takavasemmalle,
ennen kuin lyön jotakuta.
Läksin siis yläkertaan isoon tyttöjen makkariini, sytytin jointin -
ja kelasin, mitä olin tullut nähneeksi.
Sisko tuli ylös pahoittelemaan.
Sanoin, että syystäkin.
Hänen 24-, 21- ja 18-vuotiaansa asuivat luonani.
Milloin tämä vanhemmuusjuttu oikein päättyy?
Se oli kuulemma hänen tehtävänsä.
Anteeksi mitä? "Minun tehtäväni on kuunnella häntä."
Siskoniko tehtävänä oli kuunnella 24-vuotiaan pojan valitusta siitä,
miten kiimainen hän oli -
globaalin pandemian keskellä, kun tuhannet ihmiset kuolivat joka päivä?
"Tiedätkö, kuka muu on kiimainen?
Kuka on runkannut Jordan mielessään viimeiset kahdeksan viikkoa?
Enkä voi tehdä mitään, koska ette häivy talostani."
Niinpä he lähtivät.
Se olikin menoa sitten.
Hankin koronan kotitestejä.
Ottaisin nenänäytteet potentiaalisilta seksikumppaneiltani,
jotka tulisivat takapihalleni.
Porrastin heidän tulonsa, koska en ole idiootti.
Yksi seiskalta, toinen kasilta, kolmas ysiltä.
Kaikki eivät olisi hittejä.
He tulisivat, ottaisin nenänäytteen ja menisin tekemään testin keittiöön.
Tuloksen saanti kesti puolisen tuntia.
Sen ajan voisin haastatella heitä parin metrin päästä.
Jos heillä olisi ärsyttävät puheet -
tai pikkurillisormus, sanoisin, että heillä on korona.
Marssittaisin karanteeniin.
Ensimmäinen ehdokas ei ollut tyyppiäni.
Hän oli liian lihaksikas, näytti tulevan salilta.
Paljon tatuointeja.
Sekään ei ole juttuni, mutta en tuomitse pandemian keskellä.
Olin epätoivoinen.
Haastattelin häntä. Pystyin kuvittelemaan hänet sisälläni.
Menin katsomaan tuloksen. Negatiivinen.
Halusin kysyä vielä yhden kysymyksen.
Olin vähän vainoharhainen, kuten kaikki muutkin siinä vaiheessa.
Pesin noutoruokani vielä lasinpuhdistusaineella.
Kysyin, mikä hänestä oli moraalisesti oikein sinä aikana.
Hän sanoi käyttävänsä maskia aina.
Hieno juttu. Muusta en piittaakaan.
Hän lisäsi, etteivät ne tosin toimi.
"Mitä oikein sanoit?
Oletko sinä jokin lääkäri?" "En."
"Oletko tieteilijä?" "En."
"Oletko sairaanhoitaja?" "En."
"Ketä sitten kiinnostaa, mitä tuumaat maskeista? Pidä typerä mielipiteesi.
Mitä siinä sössötät?
Nyt sinulla on korona. Häivy siitä!
Mene kotiin miettimään, mitä tuli tehtyä.
Ja minä kun aioin nussia sinua."
Toinen ehdokas tuli tunnin päästä.
Puolen tunnin sisään hän kertoi satuttaneensa pallinsa -
salilla sinä aamuna.
En ymmärrä, miksi heteroista on sopivaa puhua palleistaan missään tilanteessa.
Vaikka ensitapaamisella mahdollisen kosiskelijan kanssa.
Haluan, että jokainen heteromies yleisössä miettii,
milloin on ensitreffeillään naisen kanssa kuullut puhuttavan häpyhuulista.
Ette koskaan. Niin ei ole käynyt.
Maailman historiassa yksikään heteronainen,
lesbot ehkä muttei yksikään hetero -
ole ikinä valittanut alapäänsä olevan ihan turtana.
"Tiedäthän pyhäpäivät." Ei ikinä!
Yksikään nainen ei kerro kolhineensa häpyhuuliaan pelotonilla sinä aamuna.
Uskomatonta.
Ja ettäs te miehet tiedätte, niin käy meille pelotonilla joka kerta.
Miehistykää, senkin nössöt.
Eikö mies nähnyt, miten söpö olen.
Olen parhaimmillani. Aidot tissit ja mehukas perse.
Olin valmis levittämään rakkautta pitkin kyliä.
Ja miehet tekivät siitä mahdotonta.
Minun pitäisi mennä Kanadaan.
Kanadalaiset miehet ovat vähän tylsiä mutta asiallisia.
Yksikään kanadalainen ei uhmaa maskipakkoa apteekissa keskellä ruttoa.
Yksikään kanadalainen ei puhu palleistaan ensimmäisen puolituntisen aikana.
Sitä paitsi laskettelu on intohimoni.
Siksi rakastan Kanadaa.
Korona sai tajuamaan, etten harrasta mitään.
Toiset innostuivat pitkistä lenkeistä, palapeleistä tai käsitöistä.
Jestas, minulla on kolme kiinnostusta.
Tykkään pössytellä, lukea kirjoja ja lasketella.
Ne ovat intohimoni.
Minulla ei ole muita kiinnostuksia. En osaa tanssia enkä laulaa.
Lapsena tosin olin turhan itsevarma.
Uskoin, että osaan tanssia ja laulaa -
ja että maailma olisi parempi, kun alkaisin tehdä niin.
Sain ensimmäisen tilaisuuteni 12-vuotiaana yläkoulussa.
Cheerleading-koe-esiintymiset olivat tilaisuuteni.
Saisin ansaitsemaani kunnioitusta.
Menin koe-esiintymisiin, johon piti opetella koreografia.
Haistatin sille pitkät. Tein juttuani.
Niin.
Lähdin koulusta pää pystyssä.
Ensimmäistä kertaa koko koulun aikana haltsasin homman.
Menin kouluun aikaisin seuraavana päivänä suoraan ilmoitustaululle,
jossa listattiin kaikki joukkueeseen päässeet.
Kun lähestyin taulua, koulun terkka pysäytti minut.
Hän sanoi: "Kultaseni,
me kaikki näimme cheerleading-koe-esiintymisesi.
Sinun pitää tulla vastaanotolleni,
niin testataan, onko sinulla skolioosi."
Vastaanotolla sitten kysyin, pääsinkö joukkueeseen.
"Et, kulta. Et ole missään joukkueessa."
Lisäksi minun pitäisi pyytää vanhemmiltani todistus poliorokotuksesta:
"Selkääsi vaivaa jokin."
Menin kotiin mykistyneenä. En voinut uskoa koko juttua.
Olin ihan raivona.
Paiskasin etuoven ja menin äidin luo keittiöön, jossa hän teki juustomakaronia,
jota hän piti terveellisenä välipalana.
Kerroin olleeni koe-esiintymisissä,
ja nyt terkka testasi, oliko minulla skolioosi.
Tiesikö äiti mitään asiasta?
Hän kääntyi ympäri: "Mehän kielsimme sinua tanssimasta."
En ollut idiootti.
Tiesin, että polion ja skolioosin diagnooseista olisi vielä hyötyä.
Laitoin ne takataskuuni.
Tilaisuus koitti, kun minulla oli saksankoe pari viikkoa myöhemmin.
Yläkoulun aikana tajusi aina aamuisin, että olisi pitänyt päntätä.
Ampaisin ylös tajutessani, etten ollut opiskellut kokeeseen.
En välittänyt saksasta, koska olen juutalainen.
Liian aikaista.
Kuulin äitini lähestyvän käytävällä.
Istuin sängyssä ja sinkosin jalat ylös. Hän avasi oven.
"En tiedä, mitä tapahtui.
Johtuukohan tämä poliosta, vai mistä?
Heräsin näin."
Äiti mulkaisi minua.
Nuorena valehtelin joka asiasta. Vanhempani tiesivät sen.
Äiti vastasi: "Niinkö? Nytkö sinulla on polio?"
"En tiedä, mitä muuta tämä voisi olla."
Väitin, etteivät jalkani taipuneet polvista.
Ihme juttu.
Äiti sanoi, että sitten pitäisi mennä ensiapuun.
En saisi tuijottaa telkkaria koko päivää.
Menoksi sitten.
Äiti ei hämmennykseltään tiennyt, mitä tehdä.
Hän heitti minulle kivipestyt farkut lattialta ja käski pukea ne.
Selvä. Olin 12-vuotias, joten osasin saksata.
Tähän malliin…
Keinutin toisen jalan alas, vaihto.
Koko ajan tuijotin äitiä kuin mikäkin Chucky-nukke.
Tästä saat, ämmä.
Sitten keinutin farkut ylös ja olin lähtövalmis.
Pääsimme sairaalaan, ja makasin paareilla sairaalakaavussa.
Lääkäri ilmestyi kymmensenttisen neulan kanssa -
ja alkoi pistellä minua nilkasta reiteen.
"Tunnetko tämän?" "En.
Minähän sanoin, etten tunne mitään."
Mielessäni kirosin, etten tiennyt miten poliotesti tehdään.
Olisin valinnut uskottavamman taudin.
Vaikka klamydian tai jotain.
Sitten lääkäri sulki verhon puhuakseen äidilleni yksityisesti:
"Tyttärelläsi ei ole poliota eikä skolioosia.
Psyykkinen tila on kuitenkin syytä arvioida."
Minusta se kuulosti uudelta vapaapäivältä.
Laskettelu on minulle tärkeää,
koska sen haltsaaminen kesti minulta kauan surkean koordinaationi takia.
Otan laskettelun tosissani.
Tykkään käydä Whistlerissä Kanadassa.
Menemme sinne perheen kanssa joka joulu.
Menen joka syntymäpäivä kuvaamaan yläosattomia videoita.
En vain osannut päättää, ottaisinko koirat mukaani.
En ollut varma, voisinko palata kotiin. Rajat olivat aika kiinni.
Minulla oli kaksi koiraa jäljellä Gary-saagasta.
En halunnut jättää niitä,
koska ne pitivät taloudenhoitajaani Mabellea jo äitinään.
Olin niille lutkamainen aupair,
joka tuli samoilemaan kotiin kerran kuukaudessa.
En tiedä, piilotteleeko Mabelle maapähkinävoita alusvaatteissaan,
mutta luulen niin.
Minä se kävin löytökodissa,
koska muuten löytöeläimet eivät pitäisi minua äitinään.
Menin chowien löytökotiin, koska ne ovat lempikoiriani.
Ne näyttävät eläviltä nalleilta, joilla on violetti kieli ja pystyhäntä.
Ne ovat varautuneita. Se on hyvä.
Sanoin löytökodissa, että etsin mitä tahansa chowi-sekoitusta.
Mieluiten vähän ylipainoista. Mitä löytyy?
Heillä oli kuulemma veljen ja siskon kombo.
Kuulosti hyvältä.
Olen isosta perheestä. Sisaruksilla on hyvä meno.
Pyysin tuomaan ne.
En ikinä unohda sitä, kun uroskoira ilmestyi nurkan takaa.
Sillä oli valtava perse.
Vaikka se juoksi minua kohti, se oli ensimmäinen piirre, jonka näin.
Upea läskikaula hytkyi edestakaisin.
Kainaloläskitkin hytkyivät eestaas.
Voisin piilottaa koiraan koruja.
Sisko oli kuin sen pikkunaarasversio.
Se ilmestyi uhmakkaampana.
Ihan kuin se olisi juuri jäänyt Guadalajaran bussista.
Selkä oli kalju, kalju häntä, timanttikorvakoru korvassa.
"Seis siihen paikkaan, ämmä.
Olet turvassa nyt. Olen äitisi."
Löytökodin täti kertoi, että ne olivat Bertrand ja Bernice.
Hyvä, etten lauennut siihen paikkaan.
Katsoin poispäin, jotta en vaikuttaisi pedolta.
Voi luoja, juuri niin aioin nimetä ne.
Nappasin ne oitis mukaani: "Olen äitinne nyt. Menoksi."
Löytökoirat piti viedä suoraan eläinlääkärille.
Bernicen hampaat olivat romuna.
Se näytti olevan Lontoosta.
Eläinlääkäri soitti kertoakseen, että Bernicea vietiin leikkaukseen -
ja sen hampaat olisi ehkä poistettava.
Ei missään nimessä. Se on taaksejäänyttä elämää.
Bernice ei muuta Bel Airiin ilman hampaita.
Ei hampaaton koira pure. Se tarvitsee ainakin kaksi hammasta,
jotta se voi pureskella ja puolustautua hätätilanteessa.
Sitten lääkäri sanoi, että Bertin pitäisi laihtua 8 kg.
Katkaisin puhelun.
Kielsin taloudenhoitajaani häpäisemästä koiran kehoa.
Pikemminkin kasvattaisimme kokoa.
Sitten tein ratkaisevan virheen.
Lähdin pois liian aikaisin.
En tiennyt, että se oli sääntö.
Olin poissa vain 48 tuntia. Kun palasin,
15-vuoden aikainen taloudenhoitajani käppäili keittiössä nilkkapainot jalassa.
Arvatkaa, kuka tuli takaa painot jalassa.
Bert.
Kysyin, mitä oikein oli tekeillä.
"Äippä ja iskä ovat dieetillä."
Nytkö he olivat äippä ja iskä?
Kuka minä siinä skenaariossa olin?
Hän sanoi: "Olet Pikkupossu."
Niin taloudenhoitajani kutsuu minua. Viisitoista vuotta, ja olen Pikkupossu.
Nyt kaikki ystäväni kutsuvat minua Pikkupossuksi.
Mabelle keksi nimen,
koska hän jättää suklaapähkinänokareita tyynylleni joka ilta,
mikä olisi kiva, jos asuisin hotellissa.
Hän taas poistaa kääreet niin, että ne ovat paljaana tyynyä vasten.
Joka aamu hän tulee kysymään: "Missä tahra on, Pikkupossu?"
Hän yrittää lavastaa minut omassa kodissani.
Hän nauttii siitä, että koirani suosivat häntä.
Kaikki ilo irti.
Kun hän lähtee joka päivä klo 16.30,
Bert istuu ikkunassa, näkee hänen pakunsa lähtevän,
lyö päätään raivoissaan maahan, saa aivotärähdyksen -
ja on pimennossa siihen asti, kunnes hän palaa seuraavana aamuna.
Jos haluan nukkua koirieni kanssa,
mikä on ainoa syy, miksi edes hankin koiria.
Haluan vain nukkua niiden kanssa.
Jos haluan nukkua koirien kanssa, saan houkutella ne -
kuin ahdistelija.
Minun pitää laittaa niille talutushihnat sisällä -
ja haettava kanansiipi jääkaapista.
Joudun pitämään Mabellen huivia, jotta tuoksun häneltä.
Minun pitää puhua espanjaa makkariin asti: "Tule äipän luo, iskä. Venga, vamos."
Suhteeni koiriini on nöyryyttävämpi kuin moni yhden illan juttuni.
Makuuhuoneessa houkuttelen ne koiraportaat ylös.
Kun ne ovat sängyssä, potkaisen portaat veks.
Ihmisarvo siinä alkoi olla koetuksella.
Koirani olivat perseestä.
Westwoodin löytökodista soitettiin, että heillä olisi leonberginkoira.
Kysyin, mikä se on.
He lähettivät minulle kuvan. Se ei ollut tyyppiäni.
Se oli 50 kg, iso, hoikka ja lihaksikas. Ei sytytä.
Olin kuitenkin epätoivoinen.
Menin katsomaan koiraa, ja tuumasin, että voisimme löytää yhteyden.
Nappasin sen ja nimesin Hodoriksi.
Vein sen kotiin Bertin ja Bernicen luo. Laitoin kaikki makkariin.
Suljin oven ja jätin ne selvittämään, kuka oli alfauros.
Tai alfakoira.
Setviköön keskenään. En ole mikään hyysääjä.
Popsin vähän maria ja menin nukkumaan.
Haluan olla mahdollisimman pilvessä, kun nukun -
siltä varalta, että jotain tapahtuu.
Murron tai raiskaajan varalta, haluan nukkua hyökkäyksen läpi.
En halua herätä etsimään pihviveistä tai paniikkinappulaa -
ja alkaa tapella.
Haluan kuolla hitaasti hyökkäyksen aikana.
Michael Jacksonin lääkäri olisi sopinut minulle.
Ajelehdin siitä siis höyhensaarille.
Heräsin ihan uudenlaiseen ääneen. Kuin kojootti olisi ollut makuuhuoneessa.
Laitoin valon päälle -
ja näin yhden koirani kääriytyneen Hodorin ympärille kuin muodonmuuttaja.
En ensin nähnyt kumpi. Sitten tajusin, että se oli Bernice.
Se oli yhä keltaisessa yöasussa, johon puin sen edellisyönä.
Sen silmät verestivät kuin Michael Jordanilla dokumentissaan.
Se näytti laittaneen huulipunaakin.
Se puri Hodorin kaulaa. Se oli voitolla.
Nousin sängystä, otin tyttäreni ja heitin sen huoneen poikki -
kaappiin ja suljin kaapin oven.
Hodor aikoi käydä kimppuumme, pistin hanttiin,
ohjasin sen ulos makuuhuoneesta ja suljin oven.
Palasin makkariin ja lysähdin.
"Jessus, olen pilvessä. Mitä oikein tapahtui?
Keitä ne ihmiset olivat?"
Katsoin alas, ja rintani oli paljaana.
Nännistäni tuli verta.
Tarkistin, että se oli yhä kiinni.
Päätin setviä jutun seuraavana päivänä.
Tartuin koiraportaisiin,
laitoin ne takaisin sänkyä vasten ja kapusin ylös.
Makasin sängyssä ja tekstasin assistentilleni Tannerille:
"Tarvitsen makuuhuoneeni turvakamerakuvan tältä yöltä.
Ja jos millään viitsit laittaa taustalle Shania Twainia -
tai muuta pirteää musiikkia, se olisi mahtavaa.
Katson sen ensi kerralla, kun vedän sieniä maisema-arkkitehdin kanssa."
Sillä nauhalla -
hidastettuna näkyy, kun kompuroin sängystä -
Gary Buseyn näköisenä.
Tartuin tyttäreeni ja heitin sen.
Se pyöri ilmassa vatsa kattoa kohti.
Sitten se suoristi itsensä kuin orava,
teki täyskäännöksen ilmassa,
putosi ja puraisi minua tissistä.
Niillä kahdella hampaalla, joita olin puolustanut.
Otin sen siis mukaani Kanadaan.
Kunnioitan sitä koiraa.
Otin molemmat koirat talven ihmemaahan.
Ne saisivat uusia muistoja ja unohtaisivat Mabellen.
Karanteeni oli pari viikkoa. Satoi lunta.
En voinut kuin lenkittää niitä. Se olikin ensimmäinen kerta.
Toisena päivänä yksi kanadalainen nainen tuli vastaan.
Iso hupputakki ja Ugg-saappaat.
Bertin ja Bernicen nähtyään hän meni…
Mitä nyt? Hän kysyi, miksei niillä ole hihnaa.
Vastasin, että laiskimukset hädin tuskin pääsivät eteenpäin.
Eivät ne mihinkään karkaisi. Älä huoli.
"En minä itseni puolesta. Joku voi luulla niitä karhuiksi."
Molemmilla oli huivit.
Tiesiköhän nainen montakin karhua, jotka pynttäytyivät murhamatkalleen?
Karanteeni loppui. Halusin mäkeen. Ei muulla väliä.
Yksin se ei kuitenkaan ole turvallista, joten palkkasin hiihto-oppaan.
Hänestä tuli hiljalleen täyspäiväinen prostituoitu.
Sitten sain hiivatulehduksen. Sillä lailla.
Ei ole todellista. Sitä naisena olo on.
Kiimaisena löytää jonkun yhdyntähommiin,
ja sitten hänestä saa allergisen reaktion.
Apteekkiin siis.
Etsin käytäviltä hiivatulehduslääkkeitä ja törmäsin Monistat 3:een.
Voidetta hierotaan mirriin,
ja kolmen päivän kuluttua hiivatulehdus on poissa.
Jos taas haluaa hurvitella kunnolla ja pidentää sitä neljällä päivällä,
löytyy Monistat 7.
Eikö samaan syssyyn löytyisi kahden viikon vaihtoehtoa -
perinteisen hiihtoloman hengessä,
jotta pääsee raapimaan haarojaan muukalaisten edessä?
Tiedättekö, kuka keksi sen lääkkeen? Mies.
En voinut uskoa sitä. Mitä ihmettä?
Tekstasin lääkärilleni Losissa.
Yhdysvalloissa on Diflucan.
Yksi iso pilleri. 48 tuntia myöhemmin hiivatulehdus on tiessään.
Kysyin, voisiko hän määrätä minulle Diflucanin.
Niitä ei olisi Kanadassa, mutta saisin jotain vastaavaa.
Hän tilasi sen apteekkiin.
Steppasin eestaas.
Laskettelutamineissa ja kypärä päässä. Näytin jättiläiskyrvältä.
Nimeni huudettiin.
Apteekkari ojensi Diflucania isomman pillerin,
pienen ohjuksen kokoisen.
Laitoin sen suuhuni, kulautin vettä ja palasin tuolihisseille.
Tuolihississäni oli kaksi muuta laskettelijaa,
eikä pilleri mennyt kurkusta alas.
Se oli todella iso pilleri.
Miksi se ei mene alas? Olin tätä rataa…
Se pitäisi saada alas ennen laskettelua, ettei käy huonosti.
En voisi lasketella pilleri kurkussa.
Pääsin huipulle pilleri yhä kidassa.
Tarvitsin lisää vettä.
Menin baariin margaritalle. Kurlasin sen alas.
Pilleri ei liikkunut minnekään.
Johan se myrkyn lykkäsi.
En tajunnut yhtään.
Otin taskustani pillerin kääreen,
jossa luki lihavoiden isolla:
"Vai emättimensisäiseen käyttöön."
Hupsista keikkaa.
Tekstasin lääkärilleni:
"Heipä hei.
Sinä siellä.
Se määräämäsi pilleri,
onko väliä, minkä reiän kautta sen ottaa?"
Hän kysyi: "Mihin reikään panit sen?"
Hä? Aloin miettiä kaikkia reikiä.
Vastasin, etten peppuun.
Hän vastasi: "Voi tavaton."
Seuraavat 48 tuntia olivat yhtä tuskaa,
kun odotin taikinajuuren poreilevan suustani ulos.
Minusta oli tullut kanadalainen leipuri.
Fiaskon jälkeen sain vihdoin tavata ystäväni.
Laskettelin Kellyn kanssa pari päivää.
Sanoin tykkääväni hänestä, mutta oikeasti kaipasin miesseuraa.
Olisin siellä kolme tai kuusi kuukautta.
Kuka tietää, kauanko sitä jatkuisi?
Halusin tyypin, jonka kanssa lasketella ja panna.
Kelly ei kelvannut siihen.
En ottaisi tyyppiin edes yhteyttä Whistleristä lähdettyäni.
Se olisi hieno tilaisuus jollekulle.
Kelly lupasi auttaa ja pyysi mukaansa juhliin lauantaina.
Menin hänen kanssaan juhliin Whistlerissä. Istuin sohvalla.
Juhliin ilmestyi mies, jonka kanssa Kelly halusi minut parittaa.
Vilkaisin tyyppiä.
Hänellä oli kapteenin hattu.
Ei, ei "kyllä".
En tiedä, mistä syystä miehet laittavat kapteenin hatun,
mutta se on noloa katsottavaa.
Pitää olla melkoisen pieni kyrpä,
että kapteenin hattu päässään esittää ohjaavansa laivastoa -
tai jotain konelaivuetta.
On ihan tajuttoman noloa leikkiä olevansa kapteeni.
Et ole kapteeni.
Olen tutkinut tätä pitkään. Isäni piti kapteenin hattua.
Menimme lautalla Martha's Vineyardiin joka kesä Bostonista.
Isä piti kapteenin hattua, ja koko lauttamatkan ajan pelkäsin -
oikean kapteenin tulevan ja näkevän isäni halloween-asussa.
Vain valkoiset miehet tekevät tällaista.
Mustat miehet eivät sikaile kapteenin hattu päässään.
Aasialaiset eivät todellakaan tee niin eivätkä latinotkaan.
Pitbull joo, mutta hän on poikkeus.
Ketkään yhteiskuntamme oikeat kapteenit, sankarit,
eivät laittaisi kapteenin hattua.
He eivät pidä itseään kapteeneina.
Todelliset sankarit -
ovat hoitajia, opettajia ja lentoemäntiä.
He ovat sankareita. Lentoemännät.
Mitä hekin ovat saaneet kestää viimeisen kolmen vuoden aikana?
Viattomat naiset ja homomiehet,
jotka halusivat vain viettää joitain viikonloppuja Puerto Vallartassa,
käyttävät nyt vuoronsa teipaten lihavia republikaaneja paikoilleen.
Uskomatonta. Yhteiskunta on totisesti romahtanut.
Lentoemännillä ei ole valmiuksia rikollisuuden ehkäisemiseen.
Juhlien tyyppi vei kaikki halut sen siliän tien.
Ei todellakaan käy.
Hän näki minut ja tuli suorinta tietä luokseni.
"Oletko Chelsea Handler?"
"En ole."
Katsoin alas. Hänellä oli varvastossut.
Siinä oli jo kaksi rikosta.
Keskellä talvimyrskyä helmikuussa tyypillä oli varvastossut.
Nyppii miehet, jotka pitävät varvastossuja kaikkina vuodenaikoina.
Niitä saa käyttää yhtenä aikana, kesällä.
Älkää venyttäkö rajoja.
Sandaalit kuuluvat meille naisille ja pedikyyrissä käyville homoille.
Älkää esitelkö jalkojanne. Olemme kyllästyneet siihen.
Hän kysyi, enkä tykännyt varvastossuista. No en.
"Eräs toinenkin miesjoukko pitää sandaaleja talvella -
ja kiistelee naisten kanssa.
Heitä kutsutaan talebaneiksi.
Mieti sitä, kun seuraavan kerran laitat nuo läpyskät jalkaan."
Hän halusi keventää tunnelmaa:
"Nimeni on Gregg."
"Varmaan kahdella G:llä, vai mitä?"
"Mistä tiesit?" "Asusi takia."
Hän yritti uudestaan: "Sano kymmenen suosikkibändiä."
Vastasin: "Nickelback."
Viimeisenä oljenkortenaan hän sanoi: "Minulla on huumeita."
Sietääkin olla.
Hän otti esiin muovipussin, jossa oli kapseleita.
Essoja kuulemma.
Hän antoi minulle yhden kapselin. "Anna koko pussi.
Kuuntele, Grej.
Saatat pitää kapteenin hattua, mutta minä olen kapteeni nyt.
Etkä ansaitse huumeitasi.
Huumeet ovat nyt jokaiselle juhlien naiselle,
jonka piti nähdä asusi ilmestyvän ovesta."
Hän sanoi, että näytin vihaiselta. Totta.
"Olen vihainen naisten puolesta,
koska kaltaisesi mies luuli voivansa pitää sellaista asua -
ja panna kaltaistani tyttöä. Ei käy."
Olen vihainen, että kaiken sen jälkeen, mitä olemme oppineet -
miehistä naisiin ja kaikkiin siltä väliltä,
mitä olemme oppineet vallan epätasapainosta -
ja siitä, miten naisia on kaltoinkohdeltu,
etteivät miehet vieläkään tule pyytämään anteeksi.
Sen jälkeen, mitä on tajuttu vallan epätasapainosta -
ja siitä, miten miehet ovat hyväksikäyttäneet naisia…
Se ei tarkoita, että juuri sinä olisit syyllinen.
Tässä yhteiskunnassa miehet vain ovat anteeksipyynnön velkaa.
Oikeasti. Riitelette kanssamme varvastossuista ja kapteenin…
Jos olet valkoinen heteromies yleisössä, joku pakotti sinut mukaansa.
Ellet ole tyttö, homo, siirtymävaiheessa tai ei-binaarinen,
joku raahasi sinut tänne.
Kun valkoiset heteromiehet kuulevat ääneni -
tai nimen Chelsea Handler, he haistattavat pitkät.
Tiedän sen. En tarvitse hyväksyntäänne yrittääkseni auttaa teitä.
Ei se ole helppoa minullekaan.
Herään kaksi tuntia muita aiemmin ollakseni vähemmän narttu.
Istun sängyn reunalla kuin vauva -
ja hoen mantraa: "Älä ole narttu tänään."
Kaiken tämän ajan jälkeen, kun te miehet kyselette meiltä tyhmiä:
"Emme enää tiedä, mitä saa tehdä. Voimmeko vielä avata oven?"
Voitte. Olette raiskanneet meitä aikojen alusta asti.
Vähintä, mitä voitte tehdä, on avata ovi meille.
Avaa se, sulje se ja avaa se taas, ääliö!
Etkö tajua yhtään, mistä on kyse?
Uskomatonta. Veljeni inttää, etteivät kaikki valkoiset miehet ole pahiksia.
Ei kukaan sanonutkaan niin,
mutta nyt kuulostat epäilyttävältä.
Ellet ole mulkku,
oletan, että olet täällä naisen tai miehen kanssa, joka on jo selittänyt tämän.
Jos et ole mulkku, tunnet sellaisen.
Sinun on levitettävä sanomaa.
Lakatkaa valittamasta, miten vaikeaa on olla valkoinen mies.
Tajuatteko, miten loukkaavaa se on? "On niin vaikeaa olla valkoinen mies."
Saimme 50 vuotta sitten oikeuden tehdä kehoillamme, mitä haluamme.
Sitä oikeutta ollaan viemässä meiltä tänään.
Älkää siis kutsuko meitä hysteerisiksi. Emme ole hysteerisiä.
Mielipiteesi rasismista ja seksismistä ovat merkityksettömiä.
Ette ole sen uhreja. Te olette tekijöitä.
Olin Whistlerissä nelisen kuukautta.
Kun tulin kotiin,
yhdeksän heterosuhteissa ollutta tyttöystävääni -
olivat muuttuneet täyspäiväisiksi lesboiksi.
Yhdeksän tyttöystävääni.
Myöhäisellä iällä julistaudutaan lesboiksi nykyään kasvavin määrin,
mikä johtuu miesten käytöksestä.
Ihmiset, jotka eivät ole luonnostaan lesboja, harkitsevat sitä.
Te miehet käännätte meidät itseänne vastaan ja tussua kohti.
Soitin Kuusta tulleelle siskolleni -
ja sanoin, että meistä pitäisi tulla pari.
Hän ei halunnut sitä.
En minäkään, mutta valinnanvara alkaa olla vähissä.
Hanki itsellesi Birkenstockit, koska Maine kutsuu.
Niin vakavaksi tilanne on muuttunut.
Pakotatte minut harkitsemaan oman siskoni nuolemista.
Siksi tapailen filippiiniläistä miestä.
Kukaan mies ei ole koskaan puhunut minulle tai kohdellut minua kuin Jo Koy.
Kaikista hänen puheistaan en ole edes uskoa, onko hän on todellinen.
Olimme ensimmäisillä treffeillämme ravintolassa.
Ravintolan omistaja, iso ja läski ääliö, tuli pöytäämme -
ja kertoi nähneensä nimeni Chelsean varauslistalla:
"En iso fani, mutta vaimoni on. Kolmas vaimoni."
Toivotin hänelle onnea neljännen kanssa.
Hän poistui pöydästä, ja Jo Koy sanoi olevansa ihan kovana.
Itseluottamukseni ja kyvyttömyyteni sietää paskaa kiihottavat häntä.
En joudu hillitsemään itseäni varjellakseni hänen miehisyyttään.
Hän kiihottuu siitä, kuka olen.
Se on tajuttoman seksikästä.
Olimme Havaijilla kiitospäivänä ja laitoin bikinit.
Pyysin häntä katsomaan, onko perseessäni liikaa selluliittia.
"Selluliitti tekee naisesta naisen. Se on vitun kuumaa."
Se taas teki minut kovaksi.
En tiennyt, että niin voisi sanoa.
Se pitäisi kirjoittaa ylös kaikkien naisten kuultavaksi.
Olen juutalainen tyttö New Jerseystä, joka ei ole koskaan tykännyt ottaa suihin,
koska yksi jätkä high schoolista -
pilasi homman kaikkien tulevienkin seksikumppaneideni puolesta.
Hänen nimensä on Daniel Lombardo.
L-O-M-B-A-R-D-O.
Yritin antaa hänelle ekan suihinottoni.
16-vuotiaalle tytölle on pelottavaa mennä alas,
kun ei yhtään tiedä, mitä tehdä perillä.
Kaipa sitten vain viheltelen.
Yritin antaa ensimmäisen suihinoton Danielille,
painoin pääni alas -
ja sitten Daniel laittoi kätensä takaraivooni.
Nousin ylös ja potkaisin häntä munille.
Nyt kun minua kunnioitetaan, laitan Jo Koyn käden takaraivolleni itse.
Tykkään ottaa suihin. En saa siitä tarpeekseni.
Joskus laitan Invisaligninkin suuhun.
Minulla oli keikka Kansas Cityssä ja hänellä samaan aikaan Springfieldissä.
Välimatka oli kolmisen tuntia. Molemmilla pari illan keikkaputki.
Peräkkäisinä iltoina. Sitä pari iltaa meinaa.
Hän tekstasi: "Tulen suukottamaan hyvää yötä, kun kerta olet niin lähellä."
Hän ajoi kolmisen tuntia luokseni, saman matkan takaisin.
En tekisi niin kenellekään.
Yhtenä iltana New Yorkissa tajusin unohtaneeni ostaa tamponeja.
Hän sanoi menevänsä puolestani.
Ei missään nimessä. Kello on 2.30.
New Yorkissa ei ole turvallista. Tulen mukaan.
Hän vastasi, että olin ostanut tamponini koko ikäni.
Hän ostaisi tamponini siitä eespäin.
Siitä hyvästä halusin anaalia.
Alkakaahan siis levittää sanaa, jätkät.
Kirjoitan miehille käsikirjan Filippiiniläinen sisälläni.
Levittäkää sanaa. Ei tarvitse uskoa siihen.
Kun alatte sanoa, alatte uskoa.
Tärkeintä on, että naiset kuulevat.
Meidän pitää kuulla se. Selluliitti on seksikästä.
Jos olet yleisössä etkä ole löytänyt kumppania,
älä koskaan alenna rimaasi äläkä panikoi, koska luulet vanhenevasi.
Löydät kyllä kumppanisi, eikä hän pidä varvastossuja eikä kapteenin hattua.
Sanoin Jolle: "Rakastan sinua enemmän kuin kuuta taivaalla."
Hän sanoi: "Kulta, et edes tiedä, missä Kuu on."
Suurkiitos, Nashville!
Kiitos!
Kiitos, kaikki!
USKON YHÄ RAKKAUTEEN. TIEDÄN, ETTÄ OIKEA HENKILÖ TULEE VIELÄ VASTAAN.
Kiitos, Nashville! Oli mahtava ilta.
Tekstitys: Tiina Valjanen