Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Készen álltok, nashville-iek?
Üdvözlünk titeket a Ryman Auditoriumban!
Köszöntsétek
Chelsea Handlert!
CHELSEA HANDLER: FORRADALOM
Ez az!
Helló, Nashville!
Azta, ez ám a fogadtatás!
Úristen, emberek, sikerült! Túléltük!
Túléltünk egy világjárványt,
most meg eljátsszuk, hogy már nincs is.
Ami ellen nincs kifogásom!
Micsoda izgalmas időket élünk!
Ugye? Persze nem akarom fényezni magam,
de miután két és fél, három évig figyeltem,
mennyien rekedtek odahaza
a házastársaikkal…
meg a gyerekeikkel,
minden eddiginél többre tartom az életvezetési képességeimet.
Vagyis hogy gyermektelen és szingli maradok!
Pont abból a valószínűtlen okból kifolyólag nincsen gyerekem…
hogy jöhet egy világjárvány, és nekem kell otthon tanítanom.
Hát egy faszt!
Vannak emberek, akik sosem fognak felépülni a történtekből.
Méghozzá a szülők.
Gondoljatok bele: aki gyereket vállal, máris csúnyán elszámolt valamit.
Az az egyetlen könnyítés,
hogy elküldheti a suliba tanulni,
de még ettől is megfosztják a járványra hivatkozva?
Valójában azért nincs gyerekem, mert nem akarok felelős lenni
növésben lévő emberek félretájékoztatásáért.
Tudjátok? Még mindig nem értek egy csomó mindent.
És bizonyos korban már túlságosan ciki kérdéseket feltenni.
Csak nemrég tudtam meg…
És a „nemrég” azt jelenti, hogy hét éve, amikor 40 lettem.
Csak nemrég tudtam meg, hogy a nap és a hold
nem ugyanaz.
Teljesen ledöbbentem.
Egy afrikai szafarin voltam a nővéremmel, Simone-nal,
egy elefánton ültünk,
amit egy afrikai férfi irányított,
mert így nyomják a gazdag fehér picsák.
És így ügettünk,
vagy akárhogy is mondják, ha mozog az elefánt.
A nővérem, Simone a vállamra csapott,
hogy: „Chels, nézz fel az égre!
Nem sűrűn lehet látni a napot…
és a holdat
egyszerre.”
Mire én meg…
Úgy voltam, mint Scooby-Doo…
„Hol van?”
Mondom: „Nincsenek mindig együtt?”
A nővérem erre úgy nézett rám,
hogy inkább visszaszívtam volna.
Azt kérdi: „Mit mondtál?” Én meg: „Semmit.”
Erre ő: „Hallottalak ám.
Magyarázd el szépen,
mi zajlik szerinted a nap és a hold között!”
Én meg: „Figyu, igazából nem gondolkodtam rajta.
Nem nagyon foglalkozom vele.
Ragyogóan működik nélkülem is.
Miért akarnék beleszólni? Beképzelt vagy.
De ha tudni akarod,
azt feltételeztem,
hogy ha lemegy a nap,
utána holdként jön vissza.
Nem így van?”
Az elefántos férfi meg, aki nem is beszélt angolul…
Azt gondolta: „Már megint egy hülye amerikai!”
A nővérem meg: „Hogy lehetsz 40 évesen,
ilyen karrier mellett ennyire hülye a csillagászathoz?”
Én meg: „Te inkább vegyél vissza, oké?
Épp a déli féltekén vagyunk.
Azt sem tudom, melyik holdról van szó.”
Erre ő: „Na ide figyelj!
Egy hold van.
Az egész naprendszerben egyetlen kurva hold van.
És ott a nap, abból is egy van.
És kibaszott idiótából is egy van. Melyik vagy te?”
Én meg: „A nap?”
A járvány előtt még sosem voltam egyedül két hétig.
Még csak nem is sejtettem, mennyire élvezem a saját társaságomat.
Jó voltam.
Bizony.
Köszönöm.
Ha jókedvűen ébredtem, akkor ő is jókedvűen ébredt.
Ha megkérdeztem, akar-e bulizni, azt felelte: „Naná, gyerünk!”
Semmi sem emlékeztet jobban arra, hogy ne vállaljunk gyereket,
mint amikor hétfő délelőtt tízre állítunk ébresztőt.
Nehogy elfelejtsünk begombázni.
Volt már veletek olyan, hogy begombázva kimentetek a kertbe,
és két órán át dumáltatok valamihez, amit fának hittetek,
míg rá nem jöttetek, hogy az a kertészetek?
Gombáztatok már a kertészetekkel?
Ki ér rá az ilyesmire? Aki kemény döntéseket hoz.
Tudom, hogy aki házas,
az megjárta a poklot a covid alatt.
És a szinglik is megjárták a saját poklukat,
hisz nem tudtuk, mikor lesz megint akció.
Az első hullám után még nem múlt el a veszély,
de úgy éreztem, muszáj ismerkednem.
Elmentem a nőgyógyászhoz,
hogy mondja meg, mi biztonságos.
Legyen hátulról? Mi a legjobb módszer?
Mire ő: „Tudom, hogy azt hiszi, 40-en túl már nem eshet teherbe,
de tudnia kell, hogy olyanok a petesejtjei, mint egy 25 évesnek.”
Erre legszívesebben leszúrtam volna egy villával.
Mondtam neki, hogy felőlem akár frittatát is süthet a petéimből.
Pont, hogy lezárni akarom ezt a témát, nem beizzítani.
Nem vonz az időskori terhesség.
Pfuj!
Egyszer részt vettem egy Gwyneth Paltrow-féle Goop-fórumon.
Ilyen padokon, mikrofonnal ültünk a színpadon.
Drew Barrymore, Gwyneth Paltrow, Laura Linney az Ozarkból és én.
Ott ültünk, és szappanról beszélgettünk.
Lassan a gyereknevelésre terelődött a szó, úgyhogy elbóbiskoltam.
Tudtam, hogy nem tudok hozzászólni.
Értitek? Nem fogok öntelten beleokoskodni.
És hallom, hogy Laura Linney arról beszél, hogy egész életében anya akart lenni.
Ez volt az életcélja.
És nagyon nehezen esett teherbe,
ezért többször is próbálkozott mesterséges megtermékenyítéssel.
Ezért tiszteletből kinyitottam a szemem.
A következőt mondta:
„Aztán Isten akaratából
50 évesen hüvelyi szülésben lehetett részem.” Mire én meg…
És megmarkoltam a pikachumat.
A puncim aznap összevarrta önmagát.
Féltem, hogy elkapom a babát azáltal, hogy róla beszél.
„Hagyjál békén, Laura Linney!
Hagyjál, bazmeg, az 50 évesen szült babáddal!”
Nem a gyerekvállalást ellenzem.
Ha szívből vágysz arra a gyerekre, én megértem és támogatom.
De az más, ha bizonytalan vagy, és úgy vállalod be.
Ha a 40-es éveidben jársz, mint sok barátnőm,
aki véletlenül teherbe esik, aztán meg…
„Úgy néz ki, kisbabám lesz.”
Én meg: „Hallod, ribi! Addig vetesd el, amíg megteheted!”
Semmilyen szívességet nem teszel a babának a bizonytalankodásoddal.
Vagy ott a bátyám.
A múltkor megkérdeztem tőle, hogy miért van gyereke.
Nem valami jó szülő.
Ő meg: „Gondolnom kell arra, mi marad utánam.”
Én meg: „Kihez beszélsz? Van mögöttem valaki? Miről…
Gondolnod kell arra, hogy… Ki a fasz vagy te, hogy ezen gondolkodj?
Ki a fasznak képzeled magad?
Azt hiszed, mindenki arra kíváncsi, hogy mit hagysz magad után?
Az marad utánad, hogy a bátyám vagy, bazmeg!”
Nagyon kínos, amikor a férfiak ilyesmiket beszélnek.
Néha úgy kell tennünk, mintha nem hallanánk, és…
Anya nem akarok lenni, de elvált apa azért szívesen lennék.
Menne a szerep. Villámként érkeznék, az esetek úgy felében.
Aha. Péntek délután jönnék, a kezemben unikornisos frappuccinóval,
aztán irány a Cheesecake Factory,
majd a Starbucks, aztán haza, és hétfőre már messze járnék,
mielőtt eldurvul a helyzet.
Király lennék benne.
Vagy nevelőapának szintén jó lennék.
Tőletek aztán senki sem vár semmit!
Fontos tisztában lenni azzal, ha valaki nem alkalmas szülőnek.
Piszkálás helyett megsüvegelhetnénk őket, amiért ezt belátják.
Karbonkreditet érdemelnének, hogy nem járulnak hozzá a túlnépesedéshez.
Én is tudom magamról, hogy vacak anya lennék.
Ugyanis kilenc kutyát fogadtam már örökbe.
Köszönöm.
Négyet visszaadtam.
Mert megvan a zsánerem.
Impulzív vagyok, néha nem gondolkodom.
És sok állatbaráthoz hasonlóan
ragaszkodom a zsáneremhez.
Mert nekem az tetszik, ami lomha…
és túlsúlyos.
Az ilyen állatokat csípem.
Nem akarok az állatommal nagyokat sétálni, sem kirándulni,
de még labdát sem dobálnék neki.
Azt szeretném, ha egy hosszú nap után összebújhatnánk.
Az Oroszlánkirállyal akarok lefeküdni az ágyba,
hogy rám másszon a nagy fejével,
miközben ide-oda ring az izmos nyaka,
én meg átkarolom.
Aztán, amikor melegem lesz, lerúghatom a picsába.
Az ilyen társakat csípem.
Angliában elmentem egy kutyakiállításra.
Nyilván forgattunk valamit,
hisz valójában sosem mennék kutyakiállításra.
Ott láttam egy berni pásztorkutyát.
Addig még sosem láttam ilyen kutyát.
Úgy éreztem, hogy: „Úristen! A legédesebb álmaimban ilyesmit idéznék meg.”
Tökéletes kutya. Fekete, barna, fehér.
Ráadásul lusta is.
Igazi semmittevő. Én meg…
Látszott a szemén, hogy semmi sütnivalója.
„Ilyen kutyát akarok.”
Hazaérve szóltam az asszisztensemnek,
hogy szerezzen nekem egy berni pásztorkutyát.
De aki celeb, az nem vehet kutyát.
Menhelyről kell hoznia az állatait.
Különben a PETA felgyújtja a házát.
Szóval megkértem Tannert, hogy kerítsen nekem
egy használt berni pásztorkutyát.
Két hétre rá egy háromkilós, kéthetes berni pásztor toppant az életembe.
Hihetetlen volt. Azonnal elneveztem Garynek.
De nem gondoltam végig, hisz a kiskutyák energikusak.
Állandóan játszanának, a fogaik pedig élesek.
Mindenre felugranak, és idegesítőek.
Amikor a két másik kutyám megismerte Garyt, két órán belül felmentek
az emeletre, és két hétig le sem jöttek.
Az egyikük üzit is írt: „Majd szólj, ha Gary elment!”
Gary 48 órán belül megevett két kanapét.
Nem a párnákat. Az egész kanapét.
Én meg: „Úristen, mit…”
Az összes földszinti bútort ki kellett vinni.
Tulajdonképpen egy üres raktárban laktam, bányászlámpával és térdvédővel,
a következő összetűzésre várva.
A negyedik napon egy döglött baglyot találtam
a kertben.
Azt sem tudtam, hogy a baglyok valódiak.
Azt hittem, csak a Trónok harcában vannak.
És ha Gary aludt, mindig nőtt.
Mindig nagyobbnak tűnt, amikor felébredt.
Aztán gyanakodni kezdtem, és szereztem mérleget. Kutyamérleget.
Egy este megmértem lefekvés előtt, és 8,5 kilót nyomott.
Reggelre pedig már 10 kilót.
Kezdtem félni, hogy a végén még lenyel valakit.
Azonnal vittem az állatorvoshoz. „Nem tudom, mi baja.
Általában nem zavarna, de túl gyorsan történik,
és beijedtem.”
A doktornő meg azt mondja:
„Ez egy berni pásztor.
Masszírozni kell a végbélmirigyét.”
Mire én meg: „Akkor el kell altatnunk.
Van felettese, vagy…
A PayPalon át fizetek? Mi a…”
Pár héttel később orvoshoz mentem Beverly Hillsbe.
Aki Los Angelesben él, oda jár. Minden orvos egy utcában lakik.
Betettem mindhárom kutyát a hátsó ülésre.
Elmentem egy Beverly Hills-i parkolóházba. A negyediken parkoltam le.
Gary aznap délelőtt 22 kilót nyomott.
Elővettem a számológépem, és kiszámoltam, mennyire kell kinyitnom az ablakot.
6,3 centi jött ki.
Pontosan ennyivel engedtem le, mert anya vagyok.
Elmentem az orvoshoz, 45 percig tartott, nem volt egy óra.
Mire visszaértem, Gary eltűnt.
Láttam a másik két kutyám viselkedéséből, hogy egyikük kinyitotta az ajtót…
és kiengedte Garyt.
Jobbra néztem, balra néztem,
Gary sehol, és arra gondoltam: „Hála istennek, hogy vége!”
Aztán sietősen lehajtottam a negyedikről, hogy eltűnjek onnan.
Legurultam a földszintre, az alaptáborba,
és odaálltam az üvegfalhoz, ahol a parkolóőr lakik…
és amikor odaálltam, megláttam a parkolóőrt a fülkében,
háttal a falnak,
miközben Gary így ugrált rá.
Én pedig továbbhajtottam.
Arra gondoltam: „Mostantól ő az apád. Baszd meg, Gary! Baszd meg!”
És hazamentem.
Amikor hazaértem, az asszisztensem, Tanner kirohant a házból:
„Megtalálták Garyt! Egy Beverly Hills-i parkolóházban van.”
Én meg: „Hol az én kicsikém?”
És egész úton hazafelé arra gondoltam: „Te picsa!
Egy rohadt picsa vagy!”
És: „Tudsz te jobbat ennél.
Jobb anya is lehetsz, muszáj megpróbálnod.”
Úgyhogy megfogadtam, hogy megpróbálom.
Elmentem Garyért, és babusgattam kicsit.
Aztán elvittem a kutyaparkba, és amikor megérkeztünk,
odarohant egy Teresa nevű nő, hogy…
„Ez egy berni pásztor?”
Én meg: „Az, Gary a neve.”
Erre ő: „Imádom a berni pásztorokat!”
Én meg: „Én is azt hittem.”
Erre ő: „Mindig ilyet akartam, de menhelyen soha nincsenek.”
Mire én: „Mindjárt megmenthetsz egyet.
Kérlek, vidd el Garyt!
Fizetem a ruháit és az oktatását! Csak vedd el!”
Gary ma már Teresával él.
Végleges otthont találtam neki. Én így fogom fel a sztorit.
És annyit tudok, hogy egy igazi babával nem lehet ilyet tenni.
Főleg, ha celeb vagy. Úgyis lebuksz.
Most, hogy kiröhögtük a barna és fekete embereket,
rátérhetünk önmagunkra, a heteró fehér férfiakra.
Kezdem.
A nővérem, aki a holdról jött,
betört a házamba a covid alatt.
Felhívott, hogy…
Három gyereke van, 24, 21 és 18 évesek.
Azok kurvára nem gyerekek.
És San Franciscóban élnek, egy lakásban.
Azt mondja: „Egymás hegyén-hátán vagyunk.
Lehet, hogy hozzád költöznénk Los Angelesbe egy ideig.”
Ne feledjétek, hogy én remekül elvoltam a kertészemmel.
De a nővéremről van szó, szóval beleegyeztem, hogy odaköltözzenek.
Közben rákerestem, melyik országba engednek be.
És egyből…
Kevesebb mint 48 óra alatt megértettem,
miért rinyált és nyavalygott mindenki
az elmúlt öt évben.
Van egy unokaöcsém, a 24 éves Jakey,
és két unokahúgom.
Vagyis négy nő és egy férfi lakott egy házban.
És egyből láttam a különbséget.
Mert a nők tekintettel vannak egymásra és másokra.
Mindenki fülest viselt.
A csajok mind fülest húztak a Zoom-Zoom bumm-bummokra.
Ha telefonáltak, kimentek,
hogy ne zavarják a többieket.
Még én is fülest húztam a saját házamban.
Pedig nem zoomoztam, és zenét sem hallgattam.
Csak reménykedtem, hogy senki sem szól hozzám.
Aztán lementem a nappaliba,
és ott a 24 éves unokaöcsém, Jakey,
egy hálós, mindenhol szakadt, agyonhordott kosársortban.
A lábán persze semmi, mert minek?
És így terpeszkedik a kanapémon.
És gépezik.
A golyói meg középen bevágva.
Én meg: „Bocsi, szivart ne hozzak?
Zárd már össze a lábad! Beszennyezed a vizuális teremet!”
Én sosem ülök így még a saját házamban sem!
És megkérdeztem tőle, hogy miért egyedül ő nem visel fülhallgatót.
„A nők mind fülest húztak, te meg nem!”
Ő meg: „Ja, bocs, Chels. Bocsi.”
Másnap dettó: „Hol a fülesed?” „Bocsi.”
A harmadik nap mondom neki: „Hé, csodafül!
Hol a fülhallgatód? Két kis fehér bizbasz.
Biztos könnyen megtalálnád.”
Ő meg: „Épp nézem a…” Sportújságíró.
Szóval minden zajnál idegesítőbb, amit hallgat.
Azt mondja: „Épp egy klasszikus Michael Jordan-kosármeccset nézek.
Ha idejössz, elmagyarázom neked a kosárlabdát.”
Én meg: „Ez itt az én palotám!”
„Majd én elmagyarázok neked valamit, Jakey!
Magasról leszarom a kosárlabdát.
De ha érdekelne,
akkor ugyanolyan figyelemmel kísértem volna az életem elmúlt 45 évében,
mint a napot és a holdat.”
Két dolgot tudok a kosárlabdáról.
Tudom, hogy Michael Jordan az ász.
Láttam azt a dokut, Az utolsó bajnokságig-ot. Tényleg.
Tudom. Ő… Ja. Még sosem láttam…
Ő kiharcolta a jogot, hogy hálós kosársortot hordhasson.
Középen bevágva.
Ő kiérdemelte rá a jogot.
A saját dokujában üldögél, színtiszta whiskey-vel,
véreres szemekkel, mert végig seggrészeg.
A hatszoros bajnok, aki mindenkit cinkel, aki ellen valaha játszott.
Én meg: „Tényleg te vagy a király, baszod, igen!”
Két dolgot tudok a kosárlabdáról. Michael Jordan az ász.
És tudom, hogy a Denver Nuggetsnek semmi köze a csirkefalatokhoz.
Elmagyarázza nekem a kosárlabdát?
Mondom: „Uramisten!”
Ez tuti zavarba ejti a férfiakat, hisz régen szerettük az ilyet.
Én biztosan. Ha dugni akartál egy pasival,
aki többet tudott valamiről nálad, azt mondtad: „Igen!”
Ugye? Szinte bármiről beszélhetett, meghallgattad.
„Igen, érdekel, hogy működik a locsoló.”
De aztán a pasik túlzásba estek.
Túl sokat okoskodtatok, mi meg begurultunk.
A nővérem, Simone a beszélgetésünket látva azt mondta:
„Úgy érzem, a gyerekek kezdenek az idegeidre menni.”
Mire én: „Gondolod?”
Ő meg: „Azt hiszem, Jakey nagyon feszült.”
Erre én: „Tényleg?”
„Igen.” Én meg: „Mitől feszült Jakey?”
Erre ő: „A járványtól.”
Én meg: „Mindenki másnál jobban?”
Mire ő: „Hisz fiú.
Szerintem jót tenne neki némi női interakció.
Randizhatna a kertben, covid-biztos módon.
Egymáshoz sem nyúlnának, csak kártyáznának.
Szerintem attól jobb kedve lenne.”
Úgy néztem a nővéremre, mint egy idegenre.
„Azt akarod, hogy idehozzon egy csajt, hogy a kertben kártyázhassanak?
És utána kiveri magának a medencémben? Mit…
Mi ez az egész? Hogy fog ez zajlani?
És egyáltalán ki kártyázik manapság? A Selyemgubó forgatásán vagyunk?”
Ő meg: „Jobb kedve lesz tőle.”
Ránéztem a nővéremre: „Úristen, kell egy ital.
Jól van, Simone, menjünk át a barátnőmhöz!”
Átmegyünk, megiszunk pár koktélt, becsiccsentünk.
Amikor hazaérünk, az unokaöcsém a bárszéken terpeszkedik,
seggrészegen.
Ahogy egy fiatal kinéz részegen, tiszta vörös arccal.
A fejét totál drámaian a kezébe hajtja.
Mintha ő cipelné az egész világ súlyát.
Mintha ő lenne dr. Fauci.
Így ült ott, mire én meg: „Úristen, te most viccelsz?
Mi a gond, Jakey? Nem történt behatolás az este?”
Ő meg felnéz, és azt mondja: „Nem, nem történt, és ez elkeserítő!”
Nem bírtam a nővérem szemébe nézni.
Voltam terápián, tudom, mikor érdemes kimaradnom valamiből,
nehogy még leüssek valakit.
Úgyhogy felmentem szépen a nagylányszobámba,
rágyújtottam egy spanglira, és elgondolkodtam azon,
hogy mit is láttam az előbb.
Aztán feljött a nővérem:
„Hallod, nagyon sajnálom.”
Én meg: „Sajnálhatod is.
Itt él a 24, a 21 és a 18 éves gyereked.
Mikor lesz már vége a gyereknevelésnek, bazmeg?”
Azt feleli: „Ez a dolgom.”
Én meg: „Mi?”
Erre ő: „Az a dolgom, hogy meghallgassam.”
Mire én: „Az a dolgod, hogy a 24 éves fiad rinyálását hallgasd,
hogy ő mennyire kanos
egy világjárvány közepén,
miközben naponta több ezren halnak meg?
Tudod, ki más kanos még?
Ki maszturbál két hónapja Michael Jordanre, bazmeg?
És nem tehet semmit, mert nem takarodtok el a házamból?”
Úgyhogy elmentek.
És eljött az idő. Azt mondtam: „Csapjunk a lecsóba!”
Beszereztem egy saját, otthoni covid-tesztet,
vagyis orrmintát vehettem minden potenciális behatolóból,
aki felbukkant a kertemben.
Tehát odajöttek…
Nem egyszerre hívtam őket, nem vagyok idióta.
Volt, aki hétre jött, valaki nyolcra, kilencre.
Tudtam, hogy nem lesz mindből kapás.
Úgyhogy átjöttek, mintát vettem az orrukból,
beszaladtam a konyhába, a mintát betettem a tokba,
és körülbelül 30 perc múlva meglett a diagnózis.
A fél óra alatt pedig megint kimentem, és másfél méterről kikérdeztem őket.
Ha bárki bármi bosszantót mondott, vagy gyűrű volt a kisujján,
közöltem, hogy covidos.
Mehet két hétre karanténba.
Az első pasi nem igazán volt az esetem.
Jó izmos volt, túlságosan is. Mintha a konditeremből jött volna.
Agyontetoválva.
Amit szintén nem bírok, de járvány alatt nem válogatok.
Ki voltam éhezve.
Elbeszélgettem vele, és arra jutottam, hogy el tudom őt képzelni magamban.
Bemegyek a covid-tesztjéért. Negatív lett.
Kimegyek, hogy feltegyek még egy kérdést.
Enyhén paranoiás voltam, ahogy akkoriban mindenki.
Még a rendelt kaját is lefertőtlenítettem ekkoriban.
Azt mondom: „Csak még egy kérdés.
Szerinted ilyenkor mi helyénvaló erkölcsileg?”
Ő meg: „Hát, én mindig húzok maszkot.”
Mire én: „Remek, csak ez a fontos.”
Erre ő: „De szerintem nem ér semmit.”
Én meg: „Tessék? Mit mondtál?”
Mire ő: „Mi van?” Erre én: „Orvos vagy?
„Nem.” „Akkor tudós?”
„Nem.” „Akkor ápoló?”
„Nem.” „Akkor ki nem szarja le, mit gondolsz a maszkokról?
Ki nem szarja le a hülye véleményed?
Miről beszélsz?
Covidos vagy, takarodj a házamból!
Tűnés! Mars haza! Gondolkodj azon, amit tettél!
Már majdnem dugtam veled!”
Egy órával később jön a második pasi.
Fél percen belül a kertben van, és közli, hogy megsérült a heréje…
a konditeremben reggel.
Sosem fogom megérteni, miért hiszik heteró pasik,
hogy bármikor is helyénvaló lenne a heréjüket emlegetni.
Főleg amikor épp potenciális partnerekkel ismerkednek.
Minden heteró férfi, aki ma este itt van,
idézzen fel olyan első randit egy nővel,
ahol elhangzott a „szeméremajak” szó!
Sosem történt ilyen. Soha az életben.
A világtörténelemben heteró nő még soha…
Leszbikus talán.
Heteró nő még soha
nem mondott olyat, hogy: „Hú, de fáj a puncim!
Megtetszett a zászlórúd, vágod.”
Soha!
Egy nő sem mond olyat, hogy: „Becsípődött a puncim a szobabiciklin!”
Hihetetlen!
És hogy a pasik is tudják: mindig ez van, ha szobabiciklizünk!
Több férfiasságot, ti puncik!
Nem értettem, mi van. „Nézz már rám, milyen jól nézek ki!”
Most nézek ki a legjobban. Igazi a mellem, jó a seggem.
Azon voltam, hogy városszerte terjesszem a szerelmet.
De a férfiak lehetetlenné tették.
Már ott tartottam, hogy Kanadába megyek.
A kanadai pasik cseppet unalmasak, de legalább illemtudók.
Egy kanadai nem verekedik a patikában amiatt,
hogy maszkot kell húzni járvány idején.
Egy kanadai férfi nem hozza szóba a heréit
a beszélgetés első fél percében.
Ráadásul nagyon imádok síelni.
Szóval ezért szeretem Kanadát.
A covid alatt rájöttem, hogy nincsenek sima hobbijaim.
Mások azért lelkesednek, ha nagyokat sétálhatnak,
vagy kirakósozhatnak.
Vagy kézműveskednek.
Arra gondoltam: „Úristen!”
Három dolog érdekel.
Szeretek füvet szívni, olvasni és síelni, bazmeg.
Ezekért lelkesedem.
Más nem érdekel.
Nem tudok táncolni, sem énekelni.
Bár gyerekkoromban tele voltam téves önbizalommal.
Elhittem, hogy tudok táncolni és énekelni,
és a világ jobb hely lesz, ha belevágok.
Először 12 évesen, felső tagozatosként nyílt rá alkalmam,
egy pomponlány-meghallgatáson. Úgy éreztem, itt az idő.
Most majd megkapom a tiszteletet, ami hitem szerint jár nekem.
Elmentem a meghallgatásra.
Mindenkinek tudnia kellett a gyakorlatot.
Én meg: „Kapjátok be, van saját műsorom!”
Pontosan.
Aznap felemelt fejjel jöttem ki a suliból.
Alsó és felső tagozatos karrierem során most először éreztem úgy,
hogy sikerült valami.
Másnap korán mentem be, egyből a faliújsághoz mentem,
ahol felsoroltak mindenkit, aki bekerült a pomponcsapatba.
Ahogy a faliújság felé mentem,
megállított az iskolai ápoló.
Azt mondta: „Drágám!
Láttuk a tegnapi meghallgatásodat,
és szeretném, ha velem jönnél a betegszobába,
hogy megnézzük, van-e gerincferdülésed.”
Ültem a betegszobában, arra gondolva:
„Akkor bekerültem a csapatba?”
Erre ő: „Nem, szívem, nem kerültél be sehová.
És otthon majd kérd el a szüleidtől az igazolást,
hogy kaptál gyerekbénulás elleni oltást!
Valami baj van a hátaddal.”
Teljesen ledöbbenve mentem haza. El sem hittem, hogy mi történt.
Beviharzottam. Tombolva értem haza.
Kinyitottam és becsaptam az ajtót.
Bementem a konyhába anyámhoz, aki sajtos makarónit főzött,
mert egészséges kajának hitte.
Azt mondtam: „Hé! Tegnap felvételiztem a pomponcsapatba,
és ma megnézték, hogy gerincferdüléses vagyok-e!
Tudsz erről valamit?”
Erre azt felelte: „Megmondtuk, hogy sohase táncolj!”
De nem voltam hülye.
Tudtam, hogy a két diagnózis, a gyerekbénulás és gerincferdülés
még jól jöhet valamikor.
Jól meg is jegyeztem.
Nem kellett sokat várni.
Két hétre rá németből vizsgáztam, és úgy ébredtem…
Tudjátok, milyen úgy ébredni diákként, hogy nem tanultatok, pedig kellett volna?
Kipattantam az ágyból: „Bassza meg, nem készültem németből!”
Nem érdekelt a német nyelv, hisz zsidó vagyok.
Túl korai.
Meghallottam anyám lépteit közeledni.
A lábam kinyújtva az ágyra ültem. Anyám benyitott, én meg…
„Nem tudom, mi történt.
Lehet, hogy beütött a gyerekbénulás.
Így ébredtem.”
Anyám megvetően pillantott rám.
Sokat hazudoztam kis koromban. Mindenről kamuztam.
És a szüleim tudták, hogy kamuzok.
Anyám azt mondja: „Komolyan? Gyerekbénulás?”
Én meg: „Nem tudom, mi más lehetne.
Csak így tudom mozgatni, a térdemnél nem hajlik.
Mit…”
Erre ő: „Ha ez gyerekbénulás, a sürgősségire megyünk.
Nem ülhetsz és tévézhetsz itthon egész nap.”
Én meg: „Akkor menjünk!”
Erre nem tudta, mit lépjen. Elképedve azt mondta: „Hát…”
Felvette a földről a kőmosott farmeremet,
és odahajította: „Ha kórházba megyünk, húzd fel ezt!”
Én meg: „Oké.” Tizenkét éves voltam, tudtam ollózni.
Nekiálltam…
Felrángattam az egyik, aztán a másik oldalon.
Közben végig a szemébe néztem, mint az az elbaszott Chucky baba.
„Bizony, ribi.”
Aztán magamra rángattam, és felugrottam: „Mehetünk.”
Beértünk a kórházba.
Kórházi köpenyben fekszem egy kerekes ágyon.
Belép az orvos egy tízcentis injekcióval,
és elkezd szurkálni a bokámtól egészen a combomig.
Azt kérdi: „Ezt érzed?” Mire én: „Nem.
Mondtam, hogy semmit sem érzek.”
Végig arra gondolok: „Bár tudtam volna, mivel jár a gyerekbénulás-teszt!
Akkor hihetőbb betegséget választok.
Mondjuk chlamydiát.”
A vizsgálat után a doki behúzza a függönyt,
hogy beszélhessen anyámmal,
és azt mondja: „A lányának sem gyerekbénulása,
sem gerincferdülése sincs.
De pszichiátriai vizsgálatra van szüksége.”
Én meg: „Úgy tűnik, megúszok még egy tanítási napot.”
Ezért olyan fontos számomra a síelés.
Sokáig tartott megtanulnom, mert koordinálatlan a mozgásom.
És nagyon komolyan veszem a síelést.
A kanadai Whistlerbe szeretek járni.
A családommal minden karácsonykor ott vagyunk.
A szülinapomon is oda járok, hogy félpucér videókat készítsek.
Az volt az egyetlen dilemmám, hogy magammal vigyem-e a kutyáimat.
Ugyanis nem tudtam, hogy visszajöhetek-e.
A határokat lezárták.
És maradt két kutyám a Gary-sztorit követően.
Nem akartam itt hagyni őket,
hisz máris a bejárónőmet, Mabelle-t tartják az édesanyjuknak.
Engem meg egy kurvás bébiszitternek,
aki három-négy hetente végigtámolyog a házon.
Nem tudom, hogy Mabelle mogyoróvajat tart-e a fehérneműjében,
de szerintem igen.
Mert én mentem el a menhelyre.
Tudom, hogy személyesen kell elmenni a kutyákért,
hogy tudják, ki az anyuci.
Csaucsaumenhelyre mentem, mert az a kedvenc kutyafajtám.
Igazi plüssmackónak néznek ki,
lila a nyelvük, és kunkori a farkuk.
Távolságtartóak, amit tisztelek.
A menhelyen azt mondtam, bármilyen csaucsaukeverék jó lesz.
„Ha lehet, legyen kicsit dagi. Mijük van?”
A nő azt felelte: „Van egy fiú-lány testvérkombónk.”
Mire én meg: „Ez jól hangzik.”
Nagy családból jövök, imádom a testvéri dinamikát.
Mondtam, hogy hozzák őket.
Sohasem felejtem el a képet, amikor előbukkant a hím,
és akkora volt a segge,
hogy hiába szaladt felém, mégis a hátsóját láttam meg először.
Húsos nyaka volt, amit imádok.
Ide-oda rengett a tokája.
Még a hónalja alatt is rengett a hús.
Én meg: „Úristen! Egy ilyen kutyába ékszert is lehet rejteni.”
Aztán a tesója, a nőstény,
a hím kisebb, husika verziója is előbukkant, és ő szakadtabb volt.
Úgy nézett ki, mint aki most szállt le a guadalajarai buszról.
A hátán kihullott a szőr.
Kopasz volt a farka is. A fülében gyémánt fülbevaló.
Mire én meg: „Azt a kurva, vegyél vissza, te szuka!
Most már biztonságban vagy anyuval.”
A menhelyes nő meg azt mondja: „Bertrand és Bernice a nevük.”
Majdnem elélveztem ott helyben.
Máshova kellett néznem, nehogy ragadozónak higgyen.
Azt feleltem: „Úristen, én is pontosan így neveztem volna el őket!”
Egyből felkaptam őket.
„Gyerünk, most már én vagyok az anyátok, indulás!”
Állatorvoshoz vittem őket, hisz menhelyiek voltak,
és Bernice-nek rosszak voltak a fogai.
Mintha londoni lett volna.
Felhívott az állatorvos, hogy most mennek a műtőbe,
és szólni akart,
mert lehet, hogy ki kell húzni Bernice fogait.
Mire én meg: „Nem, az kizárt. Már nem olyan életet él.
Nem fog fogatlanul Bel Airbe költözni.”
Az azért kutya helyzet lenne. Minimum két fog kell neki.
Hogy rághasson és megvédhesse magát, ha baj lenne.
A doki hozzátette, hogy Bertnek fogynia kell nyolc kilót.
Erre kinyomtam a kurvát.
Azt mondom a bejárónőmnek:
„Nem fogjuk megszégyeníteni a kutyát a súlya miatt.
Sőt, ha kell, akkor még tovább növeljük.”
Aztán súlyos hibát követtem el.
Túl hamar elutaztam, miután befogadtam őket.
Nem tudtam, hogy nem szabad.
Csak 48 órára mentem el.
Amikor hazaértem,
a 15 éve nálam dolgozó bejárónőm
két bokasúlyzóval a lábán járkált a konyhában.
És vajon ki viselt mögötte négyet?
Bert.
Én meg: „Hát ez meg mi? Mi folyik itt?”
Erre ő: „Mama és papa fogyókúráznak.”
Mire én: „Tényleg? Te vagy a mama, és ő a papa?
Én ki a fasz vagyok ebben a szituban?”
Ő meg: „Te vagy Malacka.”
Így nevez a bejárónőm. Malackának.
Tizenöt év után simán lemalackáz.
És már a barátaim is Malackának hívnak.
Azért malackáz le,
mert mindig hagy a kedvenc édességemből, a Turtlesből…
Minden este hagy belőle a párnámon,
ami nagyszerű lenne, ha hotelben laknék.
De még emelte is a tétet azzal, hogy leszedi a celofáncsomagolást,
szóval óvszer nélkül hagyja a párnámon.
Aztán reggel azzal jön, hogy: „Na, mit kentél össze, Malacka?”
Próbál besározni a saját házamban!
És imádja, hogy a kutyáim őt szeretik jobban.
Nem tud betelni vele.
Amikor fél ötkor elmegy,
Bert mindig az ablakhoz ül, figyeli, hogy elindul a kisbusza,
aztán dühbe gurul, a földbe veri a fejét,
agyrázkódást okoz magának,
és ájultan fekszik reggel nyolcig, amikor Mabelle visszatér.
Ha a saját kutyáimmal aludnék,
és pontosan ezért tartok kutyákat…
Csakis aludni szeretnék velük.
Ha a saját kutyáimmal aludnék, úgy kell odacsalnom őket,
mint valami molesztálónak.
Be kell hoznom a pórázukat a házba.
A házban kell rájuk adnom.
Aztán kiveszek a hűtőből egy csirkeszárnyat,
felveszem Mabelle kendőjét, hogy érezzék a szagát,
és végig spanyolul beszélek a hálóba menet,
hogy: „Gyere a mamához, papa! Venga! Vamos!”
Még egyéjszakás kalandból sem éltem át olyan megalázót,
mint amilyen a kapcsolatom a kutyáimmal.
Amikor felérnek a hálóba, felcsalom őket a kutyalépcsőn.
Amint fent vannak, elrúgom a lépcsőt, hogy ott maradjanak.
Két hónap után már embertelennek éreztem.
„Szarok ezek a kutyák.”
Felhívott egy westwoodi menhely.
Azt mondták, van most náluk egy leonbergi.
Mire én: „Az mi?”
Küldtek egy képet, én meg: „Nem az esetem.”
Ötven kilós. Hatalmas kutya. Sovány és izmos. Nem a zsánerem.
De kétségbe voltam esve.
Odamentem, megláttam a kutyát,
és úgy éreztem, vele talán szoros kapcsolatom lehet.
Úgyhogy elhoztam, és Hodornak neveztem el.
Hazavittem Berthöz és Bernice-hez. Mindet bevittem a hálóba.
Becsuktam az ajtót, és arra gondoltam: „Majd ők eldöntik, ki az alfahím.”
Vagy az alfakutya.
Majd ők kitalálják. Nem leszek túlbuzgó szülő.
Bevettem egy vicces sütit, aztán lefeküdtem.
Szeretek a lehető legjobban betépni az éjszakai alváshoz.
Hátha történik valami.
Ha esetleg betörő, rabló, erőszaktevő jönne.
Át akarom aludni a támadást.
Nem akarok arra ébredni, hogy hol van a nagykés,
vagy a pánikgomb, nem akarok verekedni senkivel.
Szép lassan ki akarok hunyni a támadás alatt.
Ha Michael Jackson orvosa még orvos lenne,
akkor az enyém lenne.
Szóval lefekszem, lassan elszundítok.
Egy ismeretlen hangra ébredek.
Mintha egy prérifarkas üvöltött a hálóban.
Felkapcsolom a lámpát, odanézek, és meglátom, hogy az egyik kutyám
alakváltóként tekeredik rá az új kutyára, Hodorra.
Először nem tudtam, melyikük az.
Aztán rájöttem, hogy Bernice,
mert még mindig rajta volt a tegnap ráadott sárga hálóing.
A szeme tiszta véreres volt,
mint Michael Jordannek a dokusorozatában.
És mintha ki is rúzsozta volna magát.
Hodor nyakát harapta, én meg: „Úristen, nyerésre áll!”
Felugrottam, megragadtam a lányomat, és áthajítottam a szobán,
be a szekrénybe, és rázártam az ajtót.
Aztán jött Hodor, megküzdöttem vele,
kivezettem a szobából, és bezártam az ajtót.
Aztán visszamentem a hálóba, és összeestem.
Arra gondoltam: „Úristen, de készen vagyok! Mi volt ez?
Kik voltak ezek?”
Lenéztem, a mellem szabadon volt.
És vérzett a mellbimbóm.
Megnéztem, hogy még a helyén van-e.
Aztán arra gondoltam: „Ez ráér holnapig.”
Megfogtam a kutyalépcsőt,
visszatettem az ágyhoz, felmásztam rajta.
Az ágyban fekve írtam az asszisztensemnek, Tannernek, hogy:
„Szeretném látni a ma esti felvételt a hálószobámból.
Ha alátennél egy kis Shania Twaint…
vagy más pozitív zenét, azért nagyon hálás lennék.
Szeretném megnézni, amikor legközelebb begombázok a kertészemmel.”
És a felvételen…
ha lassítva nézi az ember, láthatja, ahogy kikászálódok,
és úgy nézek ki, mint Gary Busey.
Felkapom a lányomat, és a magasba hajítom,
ő meg hassal felfelé átrepül a szobán,
kiegyenesedik, mint egy mókus,
aztán még a levegőben visszafordul,
visszajön, és mellen harap.
Azzal a két foggal, amit kiharcoltam, hogy megtarthasson.
Szóval magammal vittem Whistlerbe.
Kurvára tisztelem azt a kutyát.
Mindkettőt elvittem. „Egy téli csodaországban leszünk.
Új emlékeket gravírozok az agyukba, és elfelejtik Mabelle-t.”
Két hétig karanténban voltam.
Mindennap havazott. Csak a kutyákat sétáltattam.
Azelőtt még sosem sétáltam velük.
A második napon séta közben
megjelent egy kanadai nő.
Nagykabát és Ugg csizma volt rajta.
Meglátta Bertöt és Bernice-t, és…
Én meg: „Mi van?”
Erre ő: „Miért nincsenek pórázon?”
Mire én: „Mert lusták, még sétálni sem tudnak.
Futni úgysem fognak, ne aggódj!”
Erre ő: „Nem miattam, de valaki még medvének nézi őket.”
Mire én: „Mindketten kendőt viselnek.”
„Sok olyan medvét ismersz, akik kiöltöznek gyilkolászás előtt?”
A karantén véget ért, síelni akartam, csak az érdekelt.
De nem volt kivel, ami veszélyes.
„Úristen, mit tegyek?” És felbéreltem egy síoktatót.
Aki szép lassan átalakult teljes munkaidős prostituálttá.
Aztán hüvelygombám lett. Én meg…
„Ez valami vicc?”
Erről szól a női lét!
Felizgulsz, találsz valakit, aki beléd hatol,
erre ez a valaki allergiás reakciót vált ki belőled.
Elmegyek a patikába,
végigjárom a sorokat, keresem a hüvelygomba elleni szert,
és megtalálom a Monistat 3 nevű krémet, amit rá kell kenni a pikachura,
és három nap alatt elmúlik a gombafertőzés.
Vagy, ha nagyon jól érzed magad, és kitolnád négy napra,
akkor ott a Monistat 7.
Én meg: „Tíz- vagy tizennégy napos opció nincs,
ha esetleg tavaszi szünetként akarnám megélni,
mert imádom idegenek előtt vakarni a puncimat?”
Vajon ki találta ki ezt a gyógyszert? Egy férfi!
Nem hittem el. „Mégis mi ez?”
Szóval ráírtam az orvosomra L.A.-ben.
Az USA-ban Diflucant adnak.
Ami egy nagy tabletta. Beveszed, és 48 óra alatt elmúlik a gomba.
Megkérdeztem, fel tud-e írni egy Diflucant.
Mire ő: „Kanadában nincs olyan, de felírok valami hasonlót.”
Én meg: „Oké.” Szóval felhívja a patikát.
Közben fel-alá járkálok.
Síruhában vagyok, csizmában, sisakban, mint egy hatalmas fasz.
Aztán a nevemen szólítanak.
Kapok egy pirulát, ami nagyobb a Diflucannál.
Akkora, mint egy kis rakéta.
Beveszem a számba, leöblítem,
kimegyek, és beülök a felvonóba.
Két idegen utazik velem,
a pirula pedig nem megy le a torkomon.
Én meg: „Azta, ez ám a nagy pirula!
Miért nem megy le?”
Közben meg…
„Ezt még síelés előtt le kell juttatnom, mert veszélyes.
Nem síelhetek egy pirulával a torkomban.”
Felérek, és még mindig nem ment le. Én meg…
„Iszok még egy kis vizet.”
Kikérek egy margaritát a bárban.
Letolom, közben meg…
De a pirula továbbra sem megy le.
Én meg: „Jól benne vagyok a pácban.
Mégis mi ez?”
Előveszem a csomagolását a sínadrágomból,
amire nagy, fekete betűkkel az van írva:
„Kizárólag hüvelyi használatra.”
Én meg: „Hoppácska.”
Írok az orvosomnak.
Azt írom, hogy: „Helló!”
Erre ő: „Helló!”
Én meg: „Az a pirula…
amit felírtál,
minden nyílásba helyezve hatásos?”
Visszaírt, hogy melyik nyílásba tettem.
Mire én: „Tessék?” Számolom a nyílásaimat. „Mi van?”
Visszaírtam, hogy nem a fenekembe.
Mire ő meg: „Ajjaj!”
Nagyon fájdalmas volt a következő 48 óra,
amíg vártam, hogy az erjesztőkészlet kipattanjon a számból.
Mondom magamban: „De jó, kanadai pék lett belőlem.”
A fiaskót követően végre találkoztam egy barátnőmmel.
Kellynek hívták. Pár napot együtt síeltünk.
Mondtam, hogy tök jó fej, meg minden,
de én igazából pasit keresek.
„Itt leszek úgy három-hat hónapig.
Ki tudja, meddig fog ez tartani?
Olyasvalakit szeretnék, akivel síelhetek és dughatok, ebben a sorrendben,
ami neked nem volt menni.
Ezt a férfit soha többé nem keresem majd, ha elutazom,
szóval ez egy óriási lehetőség valakinek.”
Mire ő: „Tudok segíteni.” Erre én: „Remek. Tökéletes.”
Ő meg: „Gyere el egy buliba vasárnap!”
Elmentem vele egy whistleri buliba. Egy kanapén ültem.
Besétál egy férfi, Kelly meg: „Ezzel a pasival akarlak összehozni.”
Odanézek,
és meglátok egy faszit kapitánysapkában.
Igen!
Nem, nem „igen”.
Nem tudom, mi történik a férfiakkal, ha kapitánysapkát húznak,
de kínos látvány.
Mégis mennyi mikrofarok-energia kell ahhoz,
hogy kapitánysapkát húzz,
és úgy tegyél, mintha egy hajó- vagy repülőgépflottát irányítanál?
Mennyire kínos már ezt tolni: „Én vagyok a kapitány”?
Dehogy vagy! Nem vagy kapitány.
Sokat tanulmányoztam ezt, mert apám is kapitánysapkát hordott.
Minden nyáron komppal jártunk Bostonból Martha's Vineyardra.
Apám kapitánysapkában ült a kompon.
Én meg végig azon paráztam az úton,
nehogy az igazi kapitány kiszúrja,
hogy apám halloweenjelmezt visel.
Csak fehér pasik képesek ilyesmire.
Fekete pasik nem seggfejkednek kapitánysapkában.
Az ázsiaiak pláne nem szórakoznak ilyesmivel,
ahogy a latinók sem.
Vagyis Pitbull igen, de ő spéci helyzet.
Mert aki valódi kapitány ebben a társadalomban,
aki hős,
az eleve sosem húzna kapitánysapkát.
Nem nevezné ki magát kapitánynak.
A társadalmunk valódi hősei,
a nővérek, a tanárok, a légi utaskísérők…
Igen, ma már ők a hősök. A légi utaskísérők.
Hihetetlen, mennyi mindent kellett elviselniük
az elmúlt három évben!
Ártatlan nőknek
és meleg férfiaknak…
akik eltöltenének évente pár hétvégét Puerto Vallartában,
most dagadt republikánusokat kell a székeikbe szigszalagozniuk.
Hihetetlen!
Igazi társadalmi összeomlás!
Nekik nem a légi bűnüldözés a feladatuk.
Szóval meglátom a pasit, és azt mondom: „Hervasztó!”
És hogy: „Kizárt.”
A pasi meglát, és egyenesen odajön hozzám.
Azt kérdi: „Te vagy Chelsea Handler?”
Mire én: „Nem.”
Lenézek, és strandpapucs van rajta.
Mire én meg: „Dupla sértés.”
Egy februári hóvihar közepén a faszi papucsot visel!
Elegem van a férfiakból, akik szezonon kívül is papucsban vannak!
Az csak egy évszakban megengedett, ami a nyár!
Rendben? Tiszteljétek a határokat!
Az a mi cipőnk!
A miénk és a meleg pasiké, akik pedikűröztetnek!
Ne lóbáljátok a képünkbe a lábatokat, elég volt!
Azt kérdi: „Nem bírod a papucsot?” Mire én: „Nem.
Van még egy férfitársaság, amelyik télen is papucsot hord,
és szintén vitázik a nőkkel.
Táliboknak hívják őket.”
„Gondolj majd erre, ha megint papucsot húznál!”
Mire ő: „Hadd oldjam a feszültséget!
Gregg a nevem.”
Én meg: „Kitalálom. Két G-vel?”
Erre ő: „Honnan tudod?”
Mire én: „Onnan, ahogy kinézel.”
Aztán újra próbálkozott. „Gyorsan, mi a tíz kedvenc zenekarod?”
Azt feleltem: „A Nickelback.”
Még utoljára bepróbálkozott azzal, hogy van nála drog.
Mire én: „Ajánlom is.”
Erre elővett egy műanyag zacsit kapszulákkal.
„Az mi?” „Eki.”
Egy darabot akart adni, mire én: „Az egész zacskót kérem.”
Mondom: „Ide figyelj,
Grezs!”
„Lehet, hogy rajtad van a sapka, de én vagyok a kapitány.
És te nem érdemled ezt a drogot.
Ez most már az itt jelenlévő nőké,
akik látták, hogy nézel ki.”
Azt mondja: „Dühösnek tűnsz. Mire én: „Az is vagyok.
Minden nő nevében haragszom azért,
hogy egy magadfajta pasi azt hiszi, elmehet bulizni ilyen szerkóban,
és megdughat egy magamfajta csajt. Na nem.”
Haragszom, hogy annyi mindent megtanultunk társadalmi szinten,
mindannyian, férfiak, nők és mindenki más,
mind rengeteget tanultunk a hatalmi egyenlőtlenségekről,
és hogy mennyi bántalmazás éri a nőket,
de a férfiak mégsem azzal a mondattal indítanak, hogy „Sajnálom.”
Miután annyi minden kiderült a hatalmi egyenlőtlenségről
és a bántalmazásról, amit a nők a férfiaktól elszenvedtek…
Ez nem azt jelenti. hogy te vagy te vétkes vagy. Semmi ilyesmi.
Társadalmi szinten jöttök nekünk egy bocsánatkéréssel.
De komolyan.
Nekiálltok vitázni a strandpapucsról és kapitánysapkáról… Most komolyan!
És tudom…
Tudom, hogy aki heteró fehér férfiként van itt, azt valaki más hívta.
Tudom, hogy aki nem csaj, nem meleg, nincs átalakulóban, és nem is nem bináris,
azt valaki más hozta ide.
Tudom, hogy ha fehér heteró pasik hallják a hangom,
vagy a Chelsea Handler nevet, egyből húznának a picsába.
Tudom.
De nem kell, hogy szeressetek ahhoz, hogy megpróbáljak segíteni.
Nekem sem könnyű.
Két órával előbb kelek mindenkinél, hogy ne legyek akkora picsa.
Ülök az ágy szélén, mint egy kisbaba,
és mantrázom, hogy: „Ne viselkedj picsaként, még ha az is vagy!”
De miután a pasik annyi kibaszott hülye kérdést tesznek fel,
például: „Már azt sem tudjuk, mit lehet. Az ajtót még kinyithatjuk nektek?”
Naná!
Az idők kezdete óta erőszakoltok minket.
Az a minimum, hogy kinyitjátok az ajtót!
„Nyisd ki, csukd be, aztán nyisd megint, te gyökér!
Lemaradtál az egész témáról?”
Komolyan hihetetlen!
A bátyám meg: „Chelsea! Nem minden fehér pasi rossz.”
Én meg: „Azt soha nem is mondta senki.
De most már te is gyanús vagy.”
És aki nem segg…
Gondolom, aki ma este itt van,
az olyan nővel vagy férfival jött, aki már elmagyarázta ezt,
de ha ő maga nem is segg, ismer olyat, aki az,
és akkor terjessze az üzenetet!
Nem kell a rinya arról, hogy milyen nehéz fehér pasinak lenni.
Felfogtátok, hogy ez mennyire sértő? „Nagyon nehéz most a fehér pasiknak.”
Mi alig 50 éve nyertük el a testünk feletti rendelkezés jogát,
erre most elveszik tőlünk!
Ne mondjátok, hogy hisztizünk, mert nem igaz!
Oké? Nem hisztizünk.
Irreleváns, amit a rasszizmusról és a szexizmusról gondoltok.
Nem az áldozatok, hanem az elkövetők vagytok.
Három és fél, talán négy hónapot töltöttem Whistlerben.
Mire hazaértem,
kilenc, addig heteroszexuális kapcsolatban élő barátnőm
változott át
fullos puncizabálóvá.
Kilenc barátnőm!
Tömegesen kezdenek átalakulni
felnőtt nők leszbikussá
a férfiak viselkedése következményeképpen.
Még azok is fontolgatják a melegséget, akik nem melegnek születtek.
Magatok ellen, a punci felé hangoltok minket.
Felhívtam a holdas nővéremet:
„Hallod, lehet, hogy nekünk össze kéne jönnünk.”
Azt felelte, nem akarja.
Mondtam, hogy én sem.
De egyre kevesebb az opció.
„Szerezz be egy pár Birkenstockot, hátha Maine-be költözünk!”
Ennyire durva a helyzet.
Arra kényszerítetek, hogy elgondolkodjak a saját nővérem megdöntéséről.
Ezért járok filippínó pasival.
Mert még egyetlen férfi sem beszélt vagy bánt velem úgy,
ahogy azt Jo Koy teszi.
Hiszen…
Olyasmiket mond, hogy el sem hiszem neki.
Mondom: „Mi van?”
Az egyik első randinkon étterembe mentünk,
és a tulaj, egy dagadt, nagydarab állat odajött,
hogy: „Szia, Chelsea, láttam a neved a foglalások között.
Én nem, de a nejem odavan érted, bár ő a harmadik feleségem.”
Mire én: „Akkor sok sikert a negyedikhez!”
Amikor elment, Jo Koy azt mondta: „Ettől felállt a farkam.”
Felizgul attól, hogy magabiztos vagyok, és nem tűröm a kamu dumát.
Nem kell összezsugorítanom magam, nehogy férfiatlannak érezze magát,
mert azzal izgatom fel, aki vagyok.
Hát mennyire szexi ez?
Hálaadáskor Hawaiin voltunk, és felhúztam egy bikinit,
és kértem, hogy csekkolja a narancsbőrt a seggemen.
„Súlyos?” Ő meg: „Mi van?
A narancsbőr teszi dögössé a nőket. Kurva szexi!”
Mire én meg: „Ettől felállt a farkam.”
Egy ilyen mondatot elképzelni sem tudtam.
Mondom: „Ezt leírom, hogy minden nő hallhassa.”
Igen!
Én egy New Jersey-i zsidó lány vagyok,
aki soha az életben nem szeretett szopni,
mert egy fiú a gimiből
elszúrta az összes többi jövőbeli szexpartneremnek is.
Úgy hívják, hogy Daniel Lombardo.
L-O-M-B-A-R-D-O.
Ő volt az, akit először próbáltam leszopni.
Tudjátok, milyen megalázó egy 16 éves lánynak rábuknia…
Még azt sem tudja, mit csinál majd, ha rábukik…
„Talán majd fütyülök.”
Danielt próbáltam először leszopni.
Lehajtottam a fejem,
Daniel meg a tarkómra tette a kezét.
Erre felkeltem, és tökön rúgtam.
Ma, amikor már ismernek és tisztelnek, én teszem Jo Koy kezét a tarkómra,
mert ma már szeretek szopni.
Nem bírom abbahagyni.
Néha még a láthatatlan fogszabályzóm is beteszem.
A múltkor mindketten Missouriban léptünk fel.
Én Kansas Cityben, ő Springfieldben.
Két és fél órára voltunk egymástól, és két este léptünk fel.
Két egymást követő estén. Ezt jelenti a két este.
Az első után rám írt: „Átmegyek jóéjtpuszit adni.
Muszáj, hisz annyira közel vagyunk.”
Két és fél órát vezetett oda, majd két és felet vissza.
Én senkiért sem tennék ilyet.
Amikor a múltkor New Yorkban hazaértünk,
rádöbbentem, hogy nem vettem tampont.
Erre ő: „Ülj csak le, veszek neked!”
Erre én: „Kizárt, hajnali fél három van.
New York nem biztonságos. Veled megyek.”
Rám nézett, leültetett,
és azt mondta: „Egész életedben te vetted a tampont.
Mostantól én veszem neked.”
Ettől megkívántam az anális szexet.
Szóval terjesszétek szépen az ilyen szövegeket!
Írok majd egy kézikönyvet férfiaknak A filippínó bennem címmel.
Mondogassátok! Nem kell elhinnetek.
Ha mondjátok, idővel elhiszitek.
És ami fontosabb: mi is halljuk.
Ilyesmiket kell hallanunk. Hallanunk kell, hogy a narancsbőr szexi.
Ha valaki ma itt még nem találta meg a nagy őt,
ne engedjen az elvárásaiból,
és ne pánikoljon a kora miatt!
Igenis jön a nagy ő,
de nem strandpapucsban és kapitánysapkában!
Azt mondtam neki: „Te vagy az én holdsugaram.”
Mire ő: „Szívem, azt sem tudod, hogy hol van a hold.”
Köszönöm, Nashville! Köszönöm szépen!
Köszönöm!
Köszi!
Köszönöm!
MÉG MINDIG HISZEK A SZERELEMBEN.
ÉS EGYRE BIZTOSABBAN TUDOM, HOGY KÖZELÍT A NAGY Ő.
Köszönöm!
Köszi, Nashville! Ez kurva jó volt!
A feliratot fordította: Marik Gábor