Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Nashville, Tennessee, ești pregătit?
Auditoriul Ryman, ești pregătit?
Vă rog s-o primiți
pe Chelsea Handler!
CHELSEA HANDLER: REVOLUȚIE
Care-i treaba, Nashville?
Da! Ce primire călduroasă!
Doamne, am reușit! Suntem supraviețuitori!
Am supraviețuit unei pandemii globale
și acum ne vom preface că s-a terminat.
Iar eu sunt de acord!
Ce vremuri interesante trăim!
Nu-i așa? Nu vreau să mă laud,
dar, după ultimii doi ani și jumătate
sau trei ani,
în care i-am văzut pe toți blocați în case, cu partenerii de viață
și cu cei mici,
n-am fost niciodată mai sigură
de abilitățile mele de a lua decizii de viață.
N-am copii și sunt singură!
Motivul pentru care n-am făcut copil a fost pentru eventualitatea…
în care aș trece printr-o pandemie și ar trebui să fac școală cu el.
Nu mă interesează asta!
Sunt oameni care nu-și vor mai reveni după cele întâmplate.
Aceștia sunt părinții.
Decizia de a deveni părinte s-a dovedit deja a fi o greșeală.
Singurul răgaz pe care-l ai e când îți trimiți copilul la școală
și îți este furat și lucrul ăsta din cauza unei molime.
Adevăratul motiv pentru care n-am făcut copil e
că nu vreau să fiu responsabilă pentru dezinformarea unui om în creștere.
Eu încă sunt confuză în legătură cu multe chestii.
La o anumită vârstă, e prea jenant să pui întrebări.
Am aflat asta recent…
Recent înseamnă acum șapte ani, când am împlinit 40 de ani.
Am aflat recent
că Soarele și Luna nu sunt același lucru.
Am fost uluită.
Eram în Africa, cu sora mea mai mare, Simone,
și călăream un elefant,
dar un bărbat african îl strunea pentru noi,
pentru că asta fac zdrențele albe bogate.
Și mergeam la trap,
sau cum s-o numi când un elefant e în mișcare.
Iar sora mea, m-a bătut pe umăr și a zis:
„Chels, privește spre cer!
Nu vezi adesea Soarele…
și Luna
în același timp.”
Și eu eram…
Am făcut ca Scooby-Doo.
„Unde e?”
Am spus: „Nu sunt mereu împreună?”
Dar, după expresia feței surorii mele,
mi-am zis: „Retrage-ți cuvintele!”
„Ce ai spus?”
„N-am spus nimic.”
Zice: „Te-am auzit.
Și vreau să-mi explici
ce crezi că se întâmplă între Soare și Lună.”
I-am spus: „Nu m-am gândit serios la asta.
Nu mă preocupă asta.
Funcționează bine, fără să mă amestec eu. De ce mi-aș băga eu nasul, narcisisto?
Dar, dacă vrei să știi,
am presupus
că, după ce apune Soarele,
reapare sub formă de Lună.
Nu asta se întâmplă?”
Bărbatul de pe elefant nu vorbea engleză, dar a făcut…
Se gândea: „Altă americancă idioată.”
Sora mea zice: „Cum e posibil să ai 40 de ani,
să ai ocupația asta și să nu știi astronomie elementară?”
„Ce-ar fi să mă lași dracului în pace?
Suntem în emisfera sudică acum.
Nici nu știu despre care Lună vorbești.”
Mi-a spus: „Nu, ascultă-mă!
Există o Lună.
În tot sistemul solar, e o singură Lună.
Un singur Soare.
Și o idioată. Tu care ești?”
I-am spus: „Soarele?”
Înainte de această pandemie, nu petrecusem două săptămâni singură.
N-aveam idee cât de mult mă încânta să-mi țin companie singură.
Am fost în formă.
Da.
Mulțumesc.
Mă trezeam, eu eram bine-dispusă, ea, la fel.
„Dăm o petrecere?”
„Nu știu. Dăm? Da!”
Nimic nu te ajută mai bine să-ți amintești că nu ai copii
decât alarma care te trezește la ora zece, luni dimineața
ca să-ți amintească să iei ciuperci.
Ați luat vreodată ciuperci, v-ați dus în curte
și ați vorbit cu ce părea a fi un copac timp de două ore,
până să vă dați seama că vorbiți cu peisagistul?
Dar să luați ciuperci cu peisagistul?
Cine are timp pentru asta? Oamenii care iau decizii zdravene.
Știu că cei căsătoriți au trăit în propriul infern în pandemie.
Iar cei singuri au trăit propria lor variantă de infern.
Ne întrebam: „Când mai reușim să mișcăm ceva?”
După relaxarea măsurilor, nu era în regulă,
dar mi-am zis că trebuia să fac ceva.
M-am dus la ginecolog și i-am zis: „Cum să mă protejez?
Să mi-o iau pe la spate? Care e cea mai bună metodă?”
Mi-a zis: „Tu crezi că, dacă ai 40 de ani, nu poți rămâne gravidă,
dar ai ovulele uneia de 25 de ani.”
Am vrut s-o înjunghii cu furculița.
I-am spus că poate să le ia și să facă o frittata.
Vreau să închid prăvălia, nu să mă apuc acum de treabă.
Nu-mi plac sarcinile geriatrice.
Ce scârbos!
Am participat la o discuție pentru Goop al lui Gwyneth Paltrow
și eram pe scenă la mese cu microfoane.
Eram Drew Barrymore, Gwyneth Paltrow, Laura Linney din Ozark și eu.
Și vorbeam toate despre săpun.
Dar conversația s-a mutat încet spre educația parentală și am ațipit.
Știam că n-aveam cu ce contribui.
Nu-s arogantă încât să mă gândesc că pot interveni.
Apoi am auzit-o pe Laura Linney vorbind despre cum și-a dorit mereu să fie mamă.
Acesta era singurul ei scop.
I-a fost greu să rămână însărcinată
și a făcut multe runde de FIV.
Din respect, am deschis ochii.
Apoi a spus propoziția:
„Și, cu voia Domnului,
am putut naște vaginal la 50 de ani.”
Eu am făcut…
și m-am apucat de Pikachu.
Vaginul meu s-a cusut singur în ziua aia.
Credeam că mă molipsesc doar pentru că vorbea ea despre asta.
„Pleacă naibii, Laura Linney, cu copilul tău făcut la 50 de ani!”
Nu sunt împotriva procreației.
Dacă vrei copil, înțeleg. Vreau să te susțin.
Problema e când nu prea îl vrei
și ai 40 de ani,
ca multe dintre prietenele mele, care rămân însărcinate întâmplător și fac…
„Presupun că-l țin.”
Femeie, fă avort cât încă mai poți!
Nu-i faci nicio favoare copilului,
când nu prea știi dacă vrei să fii părinte.
Sau fratele meu.
L-am întrebat zilele trecute: „Cum se face că ești părinte?
Nu prea te pricepi.”
Mi-a zis: „Mă gândesc la ce las în urmă.”
„Cu cine vorbești? E cineva în spatele meu?
Te gândești la… Cine ești tu ca să lași în urmă…
Cine te crezi?
Crezi că alții așteaptă să vadă ce lași tu în urmă pe Pământ?
Se va ști despre tine că ai fost fratele meu.”
E jenant când bărbații vorbesc așa.
Nu? Uneori, trebuie să te prefaci că nu auzi. Te faci că…
Nu vreau să fiu mamă, dar nu m-ar deranja să fiu tată divorțat.
Aș rupe în rolul ăla. Aș arde-o la 50% tot timpul.
Da, aș veni vineri după-amiaza, cu niște frappuccino Unicorn,
ne-am duce la Cheesecake Factory,
din nou la Starbucks,
i-aș lăsa acasă și aș fugi lunea,
înainte să se împută treaba.
Aș rupe în rolul ăla.
Sau în rol de tată vitreg.
E un alt rol în care aș rupe.
Nimeni nu se așteaptă la nimic de la voi.
Contează să știi când n-ai abilitățile pentru a crește un copil.
În loc să criticăm, ar trebui să zicem: „Bine că știi că n-ar trebui să ai copil!”
Merităm certificate de emisii CO2 pentru că nu înlesnim suprapopulația.
Știu că n-am abilitățile pentru a crește un copil.
Am salvat nouă câini în viața mea.
Mulțumesc.
Am returnat patru.
Îmi place un tip anume.
Sunt impulsivă și acționez fără să gândesc.
Ceilalți iubitori de animale de aici știu
că vrem anumite caracteristici.
Eu îmi doresc un animal leneș…
și supraponderal.
Asta caut la un animal.
Nu vreau să fac plimbări lungi cu animalul, să fac drumeții
și nici să mă joc cu el, ca să fiu sinceră.
Vreau să vin acasă, după o zi lungă, și să ne cuibărim.
Vreau să adorm cu Regele Leu,
să-l pun deasupra mea, cu capul lui mare și umflat
și gâtul lui cărnos,
care se leagănă în timp ce-l strâng în brațe.
Apoi, când mă încălzesc, să spun: „Dă-te jos de pe mine!”
Asta caut la un partener.
Am fost în Anglia la o expoziție canină.
Filmam ceva, evident,
pentru că n-aș merge la o expoziție canină.
Și am văzut un ciobănesc de Berna.
Nu mai văzusem un astfel de câine.
„Doamne! E un câine pe care l-aș invoca în cel mai frumos vis al meu.”
Sunt perfecți, cu negru, maro și alb.
Și sunt leneși.
Nu vor să facă nimic.
Se vede în ochii lor că n-au pic de zel.
Vreau un câine ca el.
Acasă, i-am spus asistentului meu, Tanner: „Am nevoie de un ciobănesc de Berna.”
Dar, când ești vedetă, nu poți cumpăra un câine.
Animalele tale trebuie să fie adoptate.
Altfel, PETA îți dă foc la casă.
Așa că i-am spus asistentului meu, Tanner: „Am nevoie de un ciobănesc de Berna uzat.”
După două săptămâni,
un ciobănesc de două săptămâni și 3 kg a intrat în viața mea.
Nu-mi venea să cred. L-am numit Gary imediat.
Dar nu m-am gândit bine. Puii sunt energici.
Vor doar să se joace și dinții lor sunt ascuțiți.
Sar peste tot și sunt enervanți.
Ceilalți doi câini l-au întâlnit
și, după două ore, au urcat la etaj și n-au mai coborât două săptămâni.
Unul mi-a dat mesaj: „Anunță-ne după ce pleacă Gary.”
În 48 de ore, Gary mi-a mâncat două canapele.
Nu doar pernele. Toată canapeaua.
Doamne! A trebuit să renunțăm la toată mobila de la parter.
Semăna cu un depozit gol.
Purtam lampă de miner și genunchiere și așteptam următoarea altercație.
În ziua a patra, am găsit o bufniță moartă
în curte.
Nici nu știam că bufnițele sunt reale.
Credeam că sunt din Urzeala Tronurilor.
Iar Gary creștea după fiecare pui de somn.
Se trezea și mă întrebam: „E mai mare?”
Apoi am început să am bănuieli, așa că am luat un cântar pentru câini.
Într-o noapte, înainte să se culce, l-am cântărit și avea 8.6 kg.
Iar dimineața avea zece kg.
Mă gândeam: „Câinele ăsta va înghiți un om.”
L-am dus la veterinar: „Nu știu ce se întâmplă cu el.
În mod normal, aș accepta asta, dar crește prea repede și mi-e frică.”
Și mi-a spus foarte lejer:
„E un ciobănesc de Berna.
Trebuie să le masezi glandele anale.”
I-am zis: „Trebuie să-l eutanasiem.
E nevoie de vreo aprobare sau…
Rezolvăm prin PayPal? Cum procedăm?”
După două săptămâni, am fost la doctor în Beverly Hills.
Acolo te duci când stai în LA. Toți doctorii sunt pe aceeași stradă.
Cei trei câini erau pe bancheta din spate. Am parcat undeva în Beverly Hills.
Am parcat la nivelul patru.
Gary cântărea 22 de kg în dimineața aia.
Am scos calculatorul și am aflat cât trebuia să deschid geamul.
Șase centimetri.
Am deschis geamul șase centimetri, pentru că sunt mamă.
M-am dus la doctor. A durat 45 de minute, nu o oră.
Când m-am întors, Gary dispăruse.
Mi-am dat seama, după cum se comportau ceilalți,
că unul deschisese ușa…
și-i dăduse drumul lui Gary.
M-am uitat în dreapta și în stânga, nu l-am văzut și am zis:
„Ce bine că s-a terminat!”
Am coborât cele patru etaje în grabă ca să scap de acolo.
Am coborât până la baza parcării
și m-am dus la căsuța din sticlă, în care trăiește angajatul parcării,
și, în timp ce mă apropiam, l-am văzut în cabina de sticlă,
lipit de perete,
și Gary sărea pe el așa.
Și n-am oprit.
Mi-am zis: „Ăsta e tatăl tău. Du-te dracului, Gary!”
Și m-am dus acasă.
Ajung acasă, iar asistentul meu iese din casă și zice:
„L-au găsit pe Gary! E într-o parcare din Beverly Hills.”
Eu am făcut: „Unde e copilul meu?”
Și tot drumul spre casă am zis: „Ești o nenorocită.
Ești o nenorocită împuțită.
Poți să-ți dai silința. Poți fi mai maternă. Trebuie să încerci.”
Așa că mi-am luat angajamentul să încerc.
M-am dus să-l iau și am făcut contact piele pe piele cu el.
L-am dus în parcul pentru câini
și o femeie pe nume Teresa a venit spre noi și a zis:
„Acesta e un ciobănesc de Berna?”
„Da, îl cheamă Gary.”
„Ador ciobăneștii de Berna.”
„Și eu credeam la fel.”
A zis: „Mereu mi-am dorit unul, dar nu-i găsești la adăposturi.”
„Ești pe cale să adopți unul acum.
Te rog, ia-l pe Gary!
Plătesc eu pentru hainele și educația lui, doar ia-l odată!”
Gary locuiește cu Teresa acum.
I-am găsit căminul. Așa văd eu toată povestea asta.
Și măcar atât știu. Nu poți face asta cu un copil real.
Mai ales dacă ești vedetă.
O să fii prinsă.
Acum că nu mai putem râde de oamenii de culoare,
e o ocazie perfectă să ne axăm pe bărbații albi hetero.
Încep eu.
Sora mea, cea de pe Lună,
mi-a invadat casa în perioada COVID.
M-a sunat…
Are trei copii cu vârste de 24, 21 și 18 ani.
Aceia nu sunt copii, da?
Ei locuiesc în San Francisco într-un apartament.
Ea mi-a spus: „Suntem îngrămădiți aici.
Vom fi nevoiți să locuim cu tine în Los Angeles o vreme.”
Țineți cont că eu mă distram cu peisagistul meu.
Dar e vorba despre sora mea, așa că i-am spus: „Desigur, veniți!”
Între timp, eu căutam: „În ce țări pot să intru?”
Și imediat…
Nu a durat 48 de ore
ca să înțeleg de ce se plângea toată lumea
în ultimii cinci ani.
Pentru că am un nepot de 24 de ani, Jakey,
și două nepoate.
Patru femei și un bărbat locuiau în casa mea.
Și am văzut diferența imediat.
Femeile țin cont de cei din jur.
Toate foloseau AirPods.
Toate fetele foloseau căștile cu Zoom-Zoom Bum-Bum.
Ieșeau din cameră, dacă vorbeau la telefon,
pentru a fi discrete.
Până și eu foloseam căștile în propria casă.
Nu foloseam Zoom și nu ascultam muzică.
Speram să mă evite toată lumea.
Apoi am coborât în sufragerie
și nepotul meu de 24 de ani, Jakey,
purta șort de baschet din plasă, cu rupturi de la uzură.
Desculț, desigur. Cum altfel?
Și se rezema așa de canapeaua mea.
Cu computerul lui.
Și cu boașele pe din două.
Îi spun: „Scuze, îți aduc un trabuc?
Și nu te mai crăcăna! Îmi strici câmpul vizual.”
Eu nu stau așa în casa mea!
Și, Jakey, de ce ești singurul din casă care nu folosește AirPods?
Femeile folosesc AirPods, iar tu nu.”
„Scuze, Chels.”
A doua zi: „Unde sunt căștile?” „Scuze.”
A treia zi, îi zic: „Hei, urechi magice!
Unde-ți sunt căștile? Sunt ca două mici boașe.
Sigur le recunoști ușor.”
Răspunde: „Urmăresc ceva.” E jurnalist sportiv.
Mă enerva zgomotul ăla mai mult decât orice.
Spune: „Mă uit la un meci clasic cu Michael Jordan.
Dacă vii aici, îți explic cum e cu baschetul.”
I-am zis: „Ne aflăm în vila mea.
Și lasă-mă să-ți explic eu ceva, Jakey!
Nu-mi pasă cum e cu baschetul.
Dacă mi-ar fi păsat, i-aș fi acordat atenție,
în 45 de ani de viață,
așa cum le-am acordat atenție Soarelui și Lunii.”
Știu două lucruri despre baschet.
Știu că Michael Jordan e cel mai bun.
Am văzut documentarul Michael Jordan: Cântecul de lebădă.
Știu. N-am mai văzut așa ceva…
El și-a câștigat dreptul de a purta șort de baschet din plasă,
cu rupturi în față.
El și-a câștigat dreptul ăsta.
Are propriul documentar, bea whisky
și are ochii roșii pentru că e beat în tot acest timp.
Campionul sextuplu se plânge de toți adversarii săi.
Îmi ziceam: „Ești cel mai tare, da!”
Știu două lucruri din baschet. Jordan e cel mai bun.
Și Denver Nuggets n-au nicio legătură cu crochetele de pui.
Îmi explică el cum e cu baschetul?
Doamne!
Știu că e derutant pentru bărbați. Ne plăcea asta.
Mie, da. Când voiam să mi-o tragă unul și el știa ceva ce eu nu știam,
făceam: „Da!”
Știți? Asculți aproape tot ce zice.
„Da, vreau să știu cum funcționează aspersorul.”
Dar ați exagerat.
Ne-ați explicat prea multe și ne-am supărat.
Sora mea, Simone, vede acest dialog și zice:
„Cred că încep să te enerveze copiii.”
„Așa crezi?”
Mi-a zis: „Cred că Jakey e foarte stresat.”
„Serios?
De ce e stresat?”
„Din cauza pandemiei.”
„Mai mult decât noi?”
Spune: „El e băiat. I-ar prinde bine să interacționeze cu o fată.
S-ar întâlni în curte și ar respecta măsurile.
Nu se vor atinge. Vor juca cărți.
Cred că îi va îmbunătăți starea.”
Mă uitam la sora mea ca la un extraterestru.
I-am spus: „Vrei să vină o fată aici
ca să joace cărți în curte?
Și apoi? El și-o freacă în piscina mea?
Ce se întâmplă? Care e cursul evenimentelor?
Și ce-i cu jocul de cărți? Suntem pe platoul din Cocoon?”
„Dar o să-i îmbunătățească starea.”
M-am uitat la sora mea: „Doamne! Am nevoie de un cocktail.
Sigur. Să mergem acasă la prietena mea.”
Mergem la prietena mea. După două cocktailuri, ne pilim.
Venim acasă și iată-l pe nepotul meu, sprijinit pe scaunul de la bucătărie,
beat mort.
Cum sunt tinerii la beție, roșii la față.
Cu capul între palme, foarte dramatic,
de parcă duce greutatea lumii pe umeri,
de parcă e dr. Fauci.
Stă acolo și mă uit la el: „Doamne, glumești?
Care-i problema, Jakey? N-ai penetrat nimic în seara asta?”
Răspunde: „Nu! Și e foarte frustrant!”
Nici n-am putut să mă uit la sora mea.
Am fost la terapie. Știu când să mă retrag din situație,
pentru că puteam lovi pe cineva.
Așa că am plecat, m-am dus în dormitorul meu de adult,
am aprins un joint și am stat acolo,
gândindu-mă la ce am asistat.
Urcă sora mea și zice:
„Scuze pentru asta.”
Îi spun: „Chiar așa.
Copiii tăi cu vârste de 24, 21 și 18 ani trăiesc în casa mea.
Când se termină datoria asta de părinte?”
Îmi spune: „E treaba mea.”
„Ce?”
„E treaba mea să-l ascult.”
„E treaba ta să-l asculți pe fiul tău de 24 de ani,
văitându-se că e în călduri,
în mijlocul unei pandemii,
din cauza căreia mor zilnic mii de oameni?
Știi cine mai e în călduri?
Știi cine se masturbează cu gândul la Michael Jordan de opt săptămâni?
Și nu pot să fac nimic, fiindcă n-o ștergeți odată din casa mea.”
Așa că au plecat.
Apoi a venit timpul. Mi-am zis: „Să-i dăm bătaie!”
Mi-am luat teste COVID de efectuat acasă.
Puteam să le iau probe din nas tuturor potențialilor „penetratori”
care veneau la mine în curte.
Veneau la mine
și îi programam la ore diferite pentru că nu-s proastă.
Unul venea la 19, altul la 20, altul la 21.
Știam că nu dădeam lovitura cu toți.
Așa că veneau, le luam probă din nas,
fugeam în bucătărie, puneam tamponul în dispozitiv
și dura cam 30 de minute până primeam un diagnostic.
În cele 30 de minute,
puteam să-i iau la întrebări de la o distanță de doi metri.
Dacă spunea ceva enervant
sau dacă purta inel pe degetul mic, îi spuneam: „Ai COVID.”
„În carantină, două săptămâni.”
Primul care a venit nu era genul meu.
Era destul de musculos. Prea musculos. Părea că venea de la sală.
Tatuaje peste tot.
Nu-mi plac, dar era pandemie. Nu puteam să-l critic.
Eram disperată.
L-am chestionat. Bine. Mi-l puteam imagina intrând în mine.
Mă duc înăuntru, mă uit la testul lui. Negativ. Mă duc la el: „Încă o întrebare.”
Eram puțin paranoică. Toți eram puțin paranoici atunci.
Pe vremea aia, îmi dezinfectam pachetele cu mâncare.
„Încă o întrebare.
Cum crezi că ar trebui să procedăm?”
Mi-a zis: „Port mască tot timpul.”
„Bine. Asta e tot ce contează.”
„Dar nu cred că ajută.”
„Ce? Ce ai spus?”
„Ce?”
- Ești doctor? - Nu.
- Ești om de știință? - Nu.
- Ești asistent medical? - Nu.
Atunci cui îi pasă ce crezi tu despre măști?
Cui îi pasă de părerea ta idioată?
Ce tot spui?
„Acum ai COVID. Dispari din casa mea!
Șterge-o! Du-te acasă! Gândește-te la ce ai făcut!
Puteai să ți-o pui cu mine.
A mai venit un tip după o oră.
După 30 de secunde, îmi spune că s-a rănit la un coi…
la sală, în dimineața aia.
Nu voi înțelege niciodată
de ce tipii hetero cred că e în regulă să-și menționeze boașele.
Nu mai zic la o primă întâlnire cu o potențială parteneră.
Vreau ca toți bărbații hetero de aici
să se gândească la o primă întâlnire cu o femeie
la care ați auzit termenul „labie”.
Asta nu s-a întâmplat niciodată.
În istoria lumii, nicio femeie hetero…
Lesbienele, poate.
Nicio femeie hetero n-a zis: „Sunt cam «avariată» acolo.
A fost Ziua Steagului. Știi cum e.”
Niciodată!
Nicio femeie n-a zis: „Mi-am prins labiile în bicicletă astăzi.”
Incredibil!
Ca să știți cu toții, asta ni se întâmplă de fiecare dată când o folosim.
Fiți bărbați, păsăricilor!
Mi-am zis: „Ce se întâmplă? Uite ce drăguță sunt! Uită-te la tine!”
Sunt în cea mai bună formă, cu sâni reali, fund picant.
Eram gata să-mi arăt afecțiunea prin oraș.
Dar era imposibil din cauza bărbaților.
Mi-am zis: „Voi fi nevoită să plec în Canada.”
Canadienii pot fi puțin plictisitori, dar măcar sunt civilizați.
Niciun canadian nu se ceartă la farmacie
pentru că nu poartă mască în timpul molimei.
Niciun canadian nu-și menționează boașele
după o conversație de 30 de secunde.
Și îmi place să schiez. Asta e pasiunea mea.
Ador Canada din acest motiv.
În pandemie, am realizat că nu am hobby-uri obișnuite.
Unii erau încântați să facă plimbări lungi
sau să facă puzzle-uri.
Sau meșteșuguri.
Mi-am zis: „Dumnezeule! Am trei preocupări.”
Îmi place să fumez iarbă, să citesc cărți și să schiez.
Astea sunt pasiunile mele.
Nu am alte preocupări.
Nu știu să dansez sau să cânt.
Deși, când eram copil, aveam prea multă încredere.
Credeam că puteam dansa și cânta
și că lumea avea să fie un loc mai bun, cu mine în acele roluri.
Am apucat să fac asta la 12 ani, în gimnaziu, la preselecții de majorete.
Mi-am zis: „Asta e!”
Urma să primesc respectul pe care credeam că-l merit.
M-am dus să dau probă. Era un număr pe care trebuia să-l știm.
Am zis: „La dracu'! Am schemele mele.”
Exact.
Am plecat de la școală cu capul sus.
Pentru prima oară pe durata școlii,
eram încrezătoare.
Am venit mai devreme a doua zi și m-am dus direct la tablă,
unde afișaseră numele celor care intraseră în echipa majoretelor
și, în timp ce mă apropiam de tablă, asistenta școlii m-a interceptat.
Mi-a spus: „Scumpo, te-am văzut când ai dat ieri proba.
Vino cu mine în cabinet, ca să vedem dacă ai scolioză.”
Stăteam în cabinet și am întrebat-o:
„M-au luat în echipă?”
„Nu, scumpo. Nu ești în nicio echipă.
Când ajungi acasă, trebuie să iei de la părinți
dovada vaccinării pentru poliomielită.
Ai probleme cu spatele.”
M-am dus acasă. Eram uluită. Nu-mi venea să cred ce se întâmplase.
M-am dus acasă valvârtej. Eram furioasă.
Am deschis ușa, am trântit-o,
am intrat în bucătărie, unde mama făcea macaroane cu brânză.
Ea credea că erau sănătoase.
I-am spus: „Hei! Am dat probă pentru echipa de majorete ieri,
iar asistenta școlii mă suspectează de scolioză.
Știi ceva despre asta?
S-a întors și a zis: „Ți-am spus să nu dansezi.”
Dar nu eram proastă.
Știam că cele două diagnostice, poliomielita și scolioza,
aveau să-mi fie de folos mai târziu.
„Salvez asta pentru mai târziu.”
Și n-a durat mult.
Câteva săptămâni mai târziu, aveam test de germană.
Mai știți cum era când te trezeai că nu învățaseși?
Am sărit din pat. „La naiba! N-am învățat pentru testul de germană.”
Nu-mi păsa de limba germană pentru că sunt evreică.
N-a trecut destul timp.
I-am auzit pașii mamei pe hol.
M-am pus pe pat, mi-am întins picioarele și, când a deschis ușa…
„Mamă, nu știu ce s-a întâmplat. Poate să fie poliomielita.
M-am trezit așa.”
Mama mă privea suspect.
Eram mincinoasă. Mințeam în legătură cu orice.
Și părinții mei știau că mințeam.
Mama zice: „Serios? Acum ai poliomielită?”
I-am spus: „Ce altceva poate fi?
Pot să le mișc doar așa, dar nu să le îndoi.”
Ce…
„Dacă ai poliomielită, trebuie să mergem la urgențe.
Nu poți sta acasă, la telenovele.”
Am zis: „Să mergem!”
Nu știa ce să facă. Era nedumerită.
A luat perechea de blugi prespălați care era pe podea și mi i-a aruncat:
„Dacă mergem la urgențe, pune-ți blugii.”
„Bine.”
Aveam 12 ani, știam să fac „foarfeca”.
Am scuturat un picior și le-am inversat.
În tot acest timp, n-o slăbeam din priviri ca păpușa Chucky.
Asta e!
I-am strâns în talie și am sărit: „Să mergem!”
Am ajuns la spital.
Purtam un halat de spital
și eram întinsă pe targă.
A venit doctorul cu un ac de zece centimetri
și m-a înțepat de la gleznă, până la coapsă.
A zis: „Simți asta?”
„Nu.
V-am spus că nu simt nimic.”
În tot timpul ăsta, mă gândeam: „Ce bine era, dacă știam de testul ăsta!
Alegeam o boală mai credibilă.
Cum ar fi Chlamydia.”
La sfârșitul consultației, a tras perdeaua ca să discute cu mama:
„Fiica dvs. nu are poliomielită
și nici scolioză.
Dar are nevoie de o evaluare psihiatrică.”
Însemna că mai scăpam de școală pentru o zi.
De asta schiul e important pentru mine.
Mi-a luat mult ca să mă perfecționez pentru că-s lipsită de coordonare.
Și iau schiul în serios.
Îmi place să merg în Whistler, Canada.
Merg cu familia în fiecare an de Crăciun.
Merg în fiecare an de ziua mea ca să mă filmez la bustul gol.
Singura mea dilemă era dacă să-mi iau câinii sau să-i las aici?
Nu știam dacă mă puteam întoarce.
Erau restricții la graniță.
Și rămăsesem cu doi câini, după saga cu Gary.
Nu voiam să-i las aici.
Ei deja cred că menajera mea, Mabelle, e mama lor naturală.
Și că eu sunt bona ușuratică,
care trece pe acasă la fiecare trei sau patru săptămâni.
N-am certitudinea că Mabelle ascunde unt de arahide în chiloți,
dar eu asta cred.
Eu am fost după ei la adăpost.
Știu că trebuie să-i iei de acolo personal,
ca să știe că tu ești mama lor.
Era un adăpost pentru Chow Chow, rasa mea preferată.
Arată ca niște ursuleți de pluș vii, cu limba mov și coada ținută în sus.
Sunt distanți și eu respect asta.
M-am dus la adăpostul de Chow Chow și am zis: „Caut o corcitură.
De preferat, puțin obez. Ce aveți?”
Mi-a zis: „Avem un duo, frate și soră.”
Îmi place cum sună asta.
Am familie numeroasă. Îmi place dinamica dintre frați.
I-am zis: „Adu-i afară!”
N-o să uit niciodată imaginea asta.
Masculul era după colț și fundul lui era imens.
Deși alerga spre mine, eu asta am văzut prima oară.
Și avea gușă, așa cum îmi place mie.
Gușa i se balansa de colo-colo.
Și pe piept îi atârna pielea și se mișca de colo-colo.
„Doamne! Poți ascunde bijuterii în blana acestui câine.”
Apoi varianta feminină, sora lui,
era varianta mai mică a lui.
Ea era mai țâfnoasă.
Arăta de parcă tocmai coborâse din autobuzul de Guadalajara.
Avea alopecie pe spate.
Era pleșuvă. Coada era pleșuvă. Avea cercel cu diamante în ureche.
Mi-am zis: „Las-o moale, cățea!
Ești în siguranță acum. Ești cu mama.”
Femeia de la adăpost a zis: „Numele lor sunt Bertrand și Bernice.”
Aproape c-am avut orgasm acolo, în țărână.
I-am evitat privirea, ca să nu creadă că-s prădător.
„Doamne! Exact așa voiam să-i strig și eu!”
I-am luat pe loc.
„Eu sunt mama voastră. Să mergem!”
I-am dus direct la veterinar. Îi luasem din adăpost.
Dinții lui Bernice erau dezastru.
Părea londoneză.
M-a sunat veterinarul și mi-a spus: „Bună, intrăm în operație acum
și voiam să-ți spun
că e posibil să-i scoatem toți dinții lui Bernice.”
„Nu. Sigur că nu. Viața ei s-a schimbat.
Nu se mută în Bel Air fără dinți, bine?”
Ce câine defavorizat! Are nevoie măcar de doi dinți.
Ca să poată mesteca și să se apere în caz de urgență.
Veterinarul a spus: „Și Bert trebuie să slăbească 8 kg.”
I-am închis telefonul scârbei.
I-am spus menajerei:
„Sub nicio formă, nu-l umilim pe acest câine.
De fapt, va căpăta proporții.”
Apoi am făcut o greșeală crucială.
Am plecat prea curând după ce i-am luat.
Nu știam că e o regulă.
Am plecat doar 48 de ore.
M-am întors și am văzut-o pe tipa care mi-e menajeră de 15 ani,
mergând prin bucătărie cu greutăți de gleznă.
Ghiciți cine era în spatele ei, cu patru!
Bert.
O întreb: „Ce faci? Ce se petrece aici?”
Spune: „Mama și tata sunt la dietă.”
„Serios? Tu ești mama și el e tata?
Cine dracu' sunt eu în cazul ăsta?”
Îmi spune: „Tu ești Porcușorul.”
Așa îmi spune menajera mea, Porcușor.
După 15 ani, îmi spune Porcușor.
Și toți prietenii îmi spun Porcușor acum.
Îmi spune așa pentru că-mi lasă ciocolată cu alune, preferata mea,
pe pernă, în fiecare noapte.
Ar fi frumos, dacă aș locui în hotel.
Dar exagerează și scoate ambalajul de la ciocolată,
așa că stă direct pe perna mea.
Și apoi, în fiecare dimineață, zice: „Unde e pata, Porcușorule?”
Încearcă să-mi însceneze ceva în casa mea.
Și adoră că o preferă câinii mai mult decât pe mine.
Nu se satură de asta.
Când pleacă în fiecare zi la 16:30,
Bert stă la fereastră și se uită după mașina ei.
Se enervează și se lovește de pământ,
devine inconștient și e amorțit
până la opt dimineața, când se întoarce ea.
Dacă vreau să dorm cu câinii mei,
care e singurul motiv pentru care am câini…
Vreau doar să dormim împreună.
Dacă vreau să dorm cu ei, trebuie să-i ademenesc
ca un violator.
Trebuie să folosesc lesele în casă.
Le pun lesele în casă.
Iau o aripă de pui din frigider,
îmi pun eșarfa lui Mabelle, ca să-i simtă mirosul,
și vorbesc în spaniolă până în dormitor:
„Vino la mama, Papa! Venga! Vamos!”
Am avut aventuri de o noapte mai demne decât relația cu câinii mei.
Când ajung în dormitorul meu, îi ademenesc pe scara lor specială.
După ce urcă, îi dau un șut scării, ca să nu poată pleca.
După două luni, mi-am zis: „E dezumanizant.
Câinii ăștia sunt nașpa.”
Am primit un apel de la un adăpost din Westwood: „Avem un Leonberger.”
Am zis: „Ce e ăsta?”
Mi-au trimis o poză și am zis:
„Nu e genul meu.” Are 50 de kg. Câine mare. Slab, musculos. Nu-mi place.
Dar eram disperată.
M-am dus acolo, am văzut câinele. Mi-am zis: „Poate legăm ceva.”
Așa că l-am luat și l-am numit Hodor.
L-am adus acasă și i-am băgat pe toți în dormitor.
Am închis ușa și m-am gândit:
„Stabilesc ei cine e masculul alfa.
Sau câinele alfa.”
Să rezolve ei. Nu vreau să fiu protectivă.
Așa că am mâncat un ursuleț și m-am culcat.
Îmi place să fiu cât mai fumată noaptea.
În caz că se întâmplă ceva.
În caz că e spargere, vine un hoț sau un violator.
Vreau să dorm.
Nu vreau să mă trezesc și să caut cuțitul de friptură
sau butonul de panică și să mă lupt cu cineva.
Vreau să mor încet în timpul atacului.
Dacă doctorul lui Michael Jackson mai profesa, era doctorul meu.
Așa că mă culc și intru în lumea viselor.
Mă trezește un sunet nemaiauzit. De parcă era un coiot în dormitorul meu.
Am aprins lumina, m-am uitat și l-am văzut pe unul dintre câini
înfășurat în jurul noului câine, Hodor, de parcă se metamorfozau.
Nu știam dacă era Bert sau Bernice.
Era Bernice.
Purta încă neglijeul galben în care o îmbrăcasem cu o seară înainte.
Ochii ei erau roșii,
ca ai lui Michael Jordan în documentar.
Arăta de parcă purta ruj.
Îl mușca de gât pe Hodor. „Vai de mine! Îl doboară!”
M-am ridicat din pat, mi-am luat fiica și am aruncat-o departe,
în dulap, și am închis ușa.
Hodor se ținea după noi și m-am luptat cu el.
L-am dat afară din dormitor și am închis ușa.
M-am întors în dormitor și m-am prăbușit.
„Doamne! Sunt praf. Ce-a fost asta?
Cine erau acei oameni?”
Apoi, m-a uitat în jos și mi se vedea sânul.
Și îmi sângera sfârcul.
M-am asigurat că e încă atașat.
Mi-am zis: „Mă ocup mâine de asta.”
Apoi am luat scara,
am pus-o lângă pat și am folosit-o ca să mă urc în pat.
M-am întins în pat și i-am trimis mesaj asistentului meu, Tanner:
„Vreau să văd înregistrarea video din seara asta, din dormitorul meu.
Poate pui pe fundal o melodie de la Shania Twain…
sau altă melodie ritmată.
Aș aprecia asta.
Aș vrea s-o văd data viitoare când iau ciuperci cu peisagistul.”
Și în acea înregistrare…
Dacă e redată cu încetinitorul, se vede că mă împiedic când mă dau jos.
Arăt ca Gary Busey.
Îmi iau fiica și o arunc cât văd cu ochii,
iar ea se învârte în aer cu burta în sus.
La un moment dat, se îndreaptă ca o veveriță,
se învârte ca un 747 în aer
și mă mușcă de țâță.
Cu cei doi dinți pe care am insistat să-i păstreze.
Așa că am luat-o la Whistler.
O respect enorm.
I-am luat pe amândoi. „E un paradis de iarnă.
O să le imprim amintiri noi. O vor uita pe Mabelle.”
Am stat în carantină două săptămâni. A nins zilnic. Plimbam doar câinii.
Nu-i mai scosesem la plimbare.
În a doua zi, ne plimbam,
și a venit o canadiancă de după colț.
Purta o parka mare și cizme UGG.
I-a văzut pe Bert și Bernice și a făcut…
„Ce este?”
„De ce nu sunt în lesă?”
„Pentru că sunt leneși. Nu sunt capabili nici să meargă.
Deci nu aleargă. Nu-ți face griji!”
„Mie nu-mi pasă. Altcineva ar putea crede că-s urși.”
„Dar poartă amândoi eșarfe.
Știi mulți urși care se îmbracă înainte să iasă după pradă?”
Ieșisem din carantină. Voiam doar să schiez.
Dar nu aveam cu cine să schiez. Și e periculos. Ce să fac?
Mi-am luat monitor de schi.
Și a devenit încet gigolo cu normă întreagă.
Și am făcut candidoză.
Glumești?
Asta e povestea femeii.
Ești în călduri.
Găsești pe cineva care să te penetreze și ai reacție alergică la el.
M-am dus la farmacie,
mă plimbam printre raioane, căutând tratamente pentru candidoză,
și am dat peste Monistat 3.
Te dai cu o cremă pe Pikachu
și, în trei zile, candidoza dispare.
Sau, dacă te distrezi bine și vrei s-o aplici șapte zile,
iei Monistat 7.
„Nu e o opțiune de zece sau 14 zile,
dacă vreau să mă simt școlăriță?
Îmi place să mă scarpin la veveriță de față cu străinii.”
Știți cine l-a inventat?
Un bărbat.
Nu-mi venea să cred. Ce era asta?
I-am trimis mesaj doctorului meu.
În America, luăm Diflucan.
E o pastilă mare. După 48 de ore, candidoza dispare.
I-am scris: „Îmi prescrii Diflucan?”
Mi-a răspuns: „Nu-l au în Canada. Dar îți dau ceva asemănător.”
Bine. A sunat la farmacie.
Eu mă plimbam de colo-colo.
Eram în costumul de schi. Clăpari, cască. Arătam ca o dobitoacă.
Și m-a strigat. M-am dus acolo și mi-a dat o pastilă mai mare decât Diflucan.
Era cât o rachetă mică.
Am înghițit-o, am băut apă
și m-am întors la telescaun.
Eram în telescaun cu doi străini
și pastila nu-mi cădea pe gât.
Am zis: „Ce pastilă mare!
De ce nu pot s-o înghit?”
Făceam…
Mă gândeam: „Trebuie să o înghit. E periculos să schiez așa.
Nu pot să schiez cu o pastilă în gât.”
Ajung în vârf, tot nu o înghițisem.
„Trebuie să mai beau apă.”
Am luat o Margarita de la bar.
Am dat-o pe gât.
Și tot nu înghițeam pastila.
Mi-am zis: „Am dat de belea.
Ce se întâmplă?”
Apoi am scos ambalajul din buzunarul de la pantalonii de schi.
Și, cu litere mari, negre și aldine,
scria: „Administrare vaginală.”
Hopa!
I-am scris doctorului meu.
„Bună.”
I-am scris: „Hei, tu…
Pastila
pe care mi-ai prescris-o e bună
pentru orice orificiu?
Mi-a răspuns: „În ce orificiu ai pus-o?”
Ce? Îmi număram orificiile.
„Nu în fund.”
Și mi-a răspuns: „Vai de mine!”
Următoarele 48 de ore au fost chinuitoare,
în timp ce așteptam
să-mi iasă din gură un activator de drojdie.
Mi-am zis: „Minunat! Acum sunt brutar. Un brutar canadian.”
După acel fiasco, mi-am făcut o prietenă.
O chema Kelly.
Am schiat împreună două zile.
I-am spus: „Ești foarte mișto,
dar caut un bărbat.
Bine? Stau aici trei, șase luni.
Cine știe cât va dura?
Dar aș vrea pe cineva cu care să schiez și să fac sex. În ordinea asta.
Tu nu ești potrivită.
Voi pierde contactul cu persoana asta după ce plec de aici.
E o ocazie uriașă.”
Mi-a zis: „Te ajut.”
„Bine. Perfect!”
„Vino la o petrecere cu mine sâmbătă.”
Am mers cu ea la o petrecere. Stăteam pe canapea.
A intrat un bărbat.
Mi-a spus: „El e tipul cu care vreau să te cuplez.”
Mă uit la el
și purta pălărie de căpitan.
Da!
Nu. Nu e de bine.
Nu știu ce se întâmplă cu bărbații când își pun pălăria de căpitan.
Dar e jenant să privești asta.
Știți cât de mică trebuie s-o ai, ca să-ți pui pălărie de căpitan
și să te prefaci că ai flotă de vapoare
sau de avioane?
Știți cât de jenant e să te dai căpitan?
Nu ești. Nu ești căpitan.
Am studiat asta mult timp. Tata purta pălărie de căpitan.
Luam feribotul spre Martha's Vineyard în fiecare vară, din Boston.
Purta pălărie de căpitan.
Întreaga călătorie, mă lua paranoia
că adevăratul căpitan avea să-l vadă pe tata în costumul de Halloween.
Doar albii fac asta.
Tipii de culoare nu-și pun pălăria de căpitan ca niște idioți.
Cu siguranță, asiaticii nu fac asta
și nici latinii.
Pitbull face asta, dar el e un caz special.
Adevărații căpitani și eroi
nu și-ar pune pălăria de căpitan.
Ei nu se fălesc cu asta.
Adevărații eroi ai societății,
asistenții medicali, profesorii și însoțitorii de zbor…
Da. Aceia sunt eroii acum. Însoțitorii de zbor.
Vă vine să credeți ce au fost nevoiți să suporte
în ultimii trei ani?
Femei nevinovate
și bărbați gay…
care voia să petreacă weekenduri în Puerto Vallarta.
Acum, trebuie să-i lege de scaune pe republicanii grași.
Incredibil!
Ce dezintegrare socială!
Nu sunt pregătiți să se lupte cu infractorii în aer.
După ce l-am văzut pe tip, mi-am zis: „Moartea pasiunii.”
„Nu se poate.”
M-a văzut și a venit direct spre mine.
„Tu ești Chelsea Handler?”
„Nu.”
M-am uitat în jos și purta șlapi.
Asta era crimă dublă.
În mijlocul unui viscol din februarie, tipul ăsta purta șlapi.
M-am săturat să văd șlapi la bărbați în extrasezon.
Aveți voie să-i purtați doar vara.
Da? Nu împingeți limitele!
Pot fi purtați de către femei și gay pentru că ne facem pedichiura.
Nu vă etalați picioarele! Ne-am săturat.
Zice: „Te deranjează șlapii?”
Zic: „Da.”
„E un grup de bărbați cărora le place să poarte șlapi în timpul iernii
și să se certe cu femeile.
Se numesc talibani.
Gândește-te la asta, când mai vrei să porți drăciile alea.”
Zice: „Hai să destind atmosfera.
Mă numesc Gregg.”
„Lasă-mă să ghicesc! Cu doi de G?”
„De unde ai știut?”
„Se vede pe tine.”
A încercat din nou: „Repede! Top zece trupe preferate.”
I-am spus: „Nickelback”.
Apoi, ca ultim efort, a zis: „Am droguri.”
I-am spus: „Era și cazul.”
A scos o pungă de plastic cu capsule.
Mi-a zis că erau Molly.
A vrut să-mi dea o capsulă. I-am zis: „Dă-mi toată punga!”
I-am zis: „Ascultă-mă,
Grej!
Oi purta tu pălăria de căpitan, dar eu sunt căpitanul.
Și nu-ți meriți drogurile.
Aceste medicamente sunt pentru femeile de aici,
care au fost nevoite să te vadă așa.”
„Pari furioasă.”
„Chiar sunt.
În numele tuturor femeilor.
Că un tip ca tine crede că poate purta așa ceva
și să și-o tragă cu una ca mine.
Asta nu se va întâmpla.”
Sunt furioasă că,
după tot ce am învățat ca societate,
bărbați, femei și toți ceilalți,
despre dezechilibrul puterii
și abuzul la care au fost supuse femeile,
bărbații tot nu vor să-și ceară scuze.
După tot ce am concluzionat despre dezechilibrul puterii
și abuzurile din partea bărbaților la care au fost supuse femeile…
Nu înseamnă că tu ești vinovat.
Nu înseamnă asta.
Ca societate, ne datorați scuze cu toții.
Pe bune!
Ne certăm pentru șlapi și pălărie?
Pe bune?
Și știu…
Dacă ești bărbat hetero și alb, știu că cineva te-a obligat să vii aici.
Știu că, dacă nu ești fată, gay, în tranziție sau non-binar,
cineva te-a târât aici.
Când bărbații hetero și albi îmi aud vocea sau numele spun:
„Dispari de aici!”
Știu asta.
Dar nu e nevoie să mă placi ca să-mi doresc să te ajut.
Nici mie nu mi-e ușor.
Mă trezesc cu două ore mai devreme ca să încerc să nu mai fiu scârbă.
Stau pe marginea patului, ca un copil
și spun o mantra: „Ești scârbă. Nu fii scârbă azi!”
Dar, după atâta vreme, ne puneți întrebări idioate:
„Nu știm ce să mai facem. Mai vreți să vă deschidem noi ușa?”
Da.
Ne-ați violat din toate timpurile.
Puteți măcar să ne deschideți ușa.
„Deschide-o, închide-o și mai deschide-o o dată, idiotule!
Pierzi esența discuției?”
E incredibil.
Fratele meu mi-a zis: „Nu toți albii sunt răi.”
Nimeni n-a spus asta.
Dar acum te bănui și pe tine.
Dacă nu ești nemernic…
Presupun că, dacă stai în public,
ești cu cineva care ți-a explicat toate astea.
Dacă nu ești ticălos, știi un ticălos și trebuie să-i transmiți mesajul.
Nu vă mai plângeți despre cât de greu e să fii bărbat alb.
Înțelegeți cât de jignitor e? „E greu să fii alb acum.”
Ne-am câștigat dreptul de a face ce vrem cu corpurile noastre acum 50 de ani
și ne-am pierdut acest drept.
Așa că nu ne faceți isterice! Nu suntem isterice. Da?
Opiniile voastre despre rasism și sexism
sunt irelevante.
Nu sunteți victimele. Voi sunteți făptașii.
Am stat în Whistler trei luni și jumătate, poate patru luni.
Am venit acasă
și nouă dintre prietenele mele, care erau în relații heterosexuale,
au făcut tranziția
și ciufulesc veverița cu normă întreagă.
Nouă dintre prietenele mele.
Există un exod în masă
către lesbianism printre adulte,
în urma comportamentului bărbaților.
Oamenii care nu sunt gay se gândesc să devină gay.
Ne faceți să renunțăm la voi pentru veveriță.
Am sunat-o pe sora mea de pe Lună și i-am spus:
„E posibil să fim nevoite să ne cuplăm.”
„Nu vreau asta.”
„Nici eu. Dar nu mai avem multe opțiuni.
Ia-ți o pereche de Birkenstock, pentru că am putea pleca în Maine.”
Atât de gravă a devenit situația.
Mă forțați să contemplez la veverița surorii mele.
De aceea am o relație cu un filipinez.
Pentru că niciun bărbat nu mi-a vorbit și nu m-a tratat așa cum o face Jo Koy.
Zău așa…
După lucrurile pe care mi le spune, nu-mi vine să cred că e real.
Eram la prima întâlnire la un restaurant,
iar proprietarul restaurantului, un grăsan idiot, a venit la noi.
„Ți-am văzut numele pe lista cu rezervări.
Nu sunt mare fan. Soția mea e.
E a treia mea soție.”
I-am spus: „Succes cu cea de-a patra!”
A plecat de la masă și Jo Koy a zis: „Asta mi-a întărit falusul.”
Încrederea mea și faptul că n-accept mizerii de la alții îl excită.
În loc să-mi inhib personalitatea,
ca să nu-l emasculez pe bărbat,
el e excitat de cine sunt eu.
Știți cât de sexy e lucrul ăsta?
Eram în Hawaii de Ziua Recunoștinței, mi-am pus bikini și i-am zis:
„Dragule, mi se vede celulita pe fund?
E nasoală?”
„Ce? Celulita vă face femei. E sexy.”
I-am zis: „Asta mi-a întărit falusul.”
Nici nu știam că asta e o propoziție.
„Trebuie să notez asta, ca fiecare femeie s-o audă.”
Da!
Sunt evreică din New Jersey,
căruia nu i-a plăcut niciodată să facă sex oral,
pentru că un tip din liceu a distrus asta
pentru ceilalți tipi cu care aveam să fac sex.
Numele lui e Daniel Lombardo.
L-O-M-B-A-R-D-O.
Lui i-am făcut sex oral pentru prima oară.
Știți cât de intimidant e ca o fată de 16 ani să i-o sugă…
Nici măcar nu știi ce faci acolo.
„Cred că o să fluier.”
Prima oară am făcut-o cu Daniel.
M-am aplecat,
iar Daniel și-a pus mâna pe ceafa mea.
M-am ridicat și l-am lovit în boașe.
Acum că sunt văzută și respectată,
îi iau mâna lui Jo Koy și mi-o pun pe ceafă.
Acum îmi place sexul oral.
Nu mă pot sătura.
Uneori îmi pun și aparatul dentar.
Am avut spectacol amândoi în Missouri. Eu, în Kansas City, și el, în Springfield.
Eram la două ore și jumătate distanță, dar aveam două spectacole.
Două nopți diferite. Asta am vrut să spun.
Mi-a dat mesaj: „Vin să te sărut de noapte bună.
Nu pot să fiu atât de aproape și să nu vin.”
A condus câte două ore și jumătate în ambele direcții.
Eu n-aș face asta pentru nimeni.
Eram în New York. Am ajuns acasă și am zis: „Rahat! N-am tampoane.”
„Iubito, mă duc eu să-ți iau tampoane.”
„Nici vorbă! E ora 02:30.
E New York. Nu e sigur. Vin cu tine.”
M-a privit, m-a pus să mă așez. „Ți-ai cumpărat tampoane toată viața.
O să ți le cumpăr eu de acum înainte.”
Atunci am fost pregătită de sex anal.
Faceți și voi asta, fraților!
O să scriu un manual pentru bărbați intitulat Filipinezul din mine.
Vorbe d-astea! Nu trebuie să le credeți.
Dacă le spuneți, le credeți.
Dar contează că le auzim noi.
Trebuie să auzim că celulita e sexy.
Dacă ești în public și nu ți-ai găsit omul,
nu-ți coborî standardele și nu te panica pentru că îmbătrânești.
Omul tău va apărea
și nu va purta șlapi și pălărie de căpitan.
I-am spus: „Te iubesc până la Lună și înapoi!”
Mi-a răspuns: „Nici nu știi unde e Luna.”
Mulțumesc, Nashville! Mulțumesc mult!
Mulțumesc!
ÎNCĂ CRED ÎN IUBIRE ȘI ȘTIU, MAI MULT DECÂT ÎNAINTE,
CĂ OMUL MEU VA APĂREA.
Mulțumesc, Nashville! A fost grozav.
Subtitrarea: Alexandra Simona Pandelică