Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Нешвілле, Теннессі, ви готові?
Райман-Аудиторіуме, ви готові?
Будь ласка, зустрічайте
Челсі Гендлер!
ЧЕЛСІ ГЕНДЛЕР
РЕВОЛЮЦІЯ
Як справи, Нешвілле?
О, так, який теплий прийом.
О боже, народ, ми це зробили. Ми вижили!
Ми вижили у глобальній пандемії,
і тепер удаватимемо, ніби вона більше не відбувається.
І мене це влаштовує!
Який цікавий час, щоб жити.
Правда? Маю на увазі, я не хочу вихвалятися, народ,
але після останніх двох із половиною чи трьох років
спостереження за людьми, які застрягли у себе вдома
зі своїми партнерами
і дітьми,
я ще ніколи не була більш упевненою у своїх навичках прийняття рішень у житті.
У тому, щоб залишитися бездітною і самотньою!
Я так ніколи й не завела дитину,
бо існував малоймовірний шанс…
що я житиму в глобальну пандемію і повинна буду навчати її вдома.
Та ну нахрін.
Є люди, які ніколи не оговтаються від того, що відбулося.
І їх називають батьками.
Уявіть, ви стали батьками,
ви вже зробили величезний прорахунок,
і єдина передишка настає,
коли ви відправляєте дитину до школи отримувати освіту,
і навіть це у вас крадуть в ім'я якоїсь чуми?
Насправді я так і не народила дитину, бо не хочу бути відповідальною
за передачу дезінформації людині, яка росте.
Розумієте? Я все ще збита з пантелику купою речей, які відбуваються.
А в певному віці запитувати буває дуже соромно.
Я тільки нещодавно з'ясувала…
Нещодавно — це сім років тому, коли мені виповнилося 40.
Я лише нещодавно з'ясувала, що сонце й місяць
це не одне й те саме.
Я була ошелешена.
Я була в Африці на сафарі з моєю старшою сестрою, Сімон,
і ми каталися на слоні,
і там був африканець, який поганяв для нас слона,
адже це те, що роблять багаті білі сучки.
І ми їхали підтюпцем,
чи як це називають, коли слон рухається,
І моя сестра Сімон плескає мене по плечу
і каже: «Челс, поглянь на небо.
Нечасто вдається побачити сонце…
і місяць
одночасно».
І я така…
Я була, як Скубі-Ду.
«Де це?»
Я кажу: «Хіба вони не завжди разом?»
І вираз на обличчі моєї сестри,
відразу ж, і я така: «Просто забудь».
Вона питає: «Що ти сказала?» Я кажу: «Нічого».
А вона: «Я чула, що ти сказала.
І мені потрібно, щоб ти пояснила,
що, на твою думку, відбувається між сонцем і місяцем».
Я кажу: «Слухай, чесно, я про це особливо не думала.
Мене це не дуже турбує.
Там усе працює і без мого втручання.
Навіщо мені взагалі в це влізати, ти, нарцисе?
Але якщо ти мусиш знати,
я просто припускала,
що, коли сонце провалюється вниз,
воно потім вискакує як місяць.
Хіба все не так насправді?»
Погонич слона, який не говорив англійською…
Він думав: «Ще одна тупа американка».
Моя сестра каже: «Як це так, що тобі 40,
і ти живеш таким життям, але не знаєш основ астрономії?
Я кажу: «Чому б тобі просто не відвалити, гаразд?
Ми зараз у південній півкулі.
Я навіть не знаю, про який місяць ти кажеш».
А вона: «Ні, послухай мене.
Місяць тільки один.
У всій сонячній системі лише один чортів місяць.
А ще є сонце. Існує одне сонце.
І є також одна чортова ідіотка. Хто з них усіх ти?»
Я відповіла: «Сонце?»
До цієї пандемії я ніколи не проводила наодинці із собою два тижні.
Я і гадки не мала, як сильно мені подобається моя компанія.
Я була веселою.
Так.
Дякую.
Я вставала в доброму гуморі. Вона була доброму гуморі.
Я питала: «Хочеш розважитися?» І я така: «Не знаю. Я хочу? Так, давай!»
Немає кращого нагадування про те, що не варто заводити дітей,
ніж налаштовувати будильник на 10 ранку понеділка.
Щоб не забувати прийняти грибів.
Ви колись вживали гриби, виходили на ваше подвір'я
і говорили три години з тим, що, на вашу думку, було деревом,
доки не розуміли, що це — ландшафтний дизайнер?
Ви колись вживали гриби з вашим ландшафтним дизайнером?
Знаєте, хто має на це час? Люди, здатні на сильні рішення.
Я знаю одружених людей,
які проходили крізь пекло під час ковіду.
І самотніх людей, які мали свою власну версію пекла,
бо думали: «О, коли вже знову щось відбуватиметься?»
Коли обмеження послабили, було небезпечно,
але я сказала: «Я маю повернутися».
Я пішла до гінекологині
і кажу: «Скажіть мені, що безпечно.
Він має бути ззаду? Яка практика є найкращою?»
Вона каже: «Ви думаєте, що у віці за 40 ви не завагітнієте,
але я маю вам сказати, що у вас яйця 25-річної».
Коли вона це сказала, я хотіла проткнути її виделкою.
Я кажу, візьміть мої яйця
і зробіть із них фрітату, мені начхати.
Я хочу згорнути будь-які справи в цьому відділі, а не починати вечірку.
Мене не цікавлять вагітності у віці.
Гидота.
Якось я була з Ґвінет Пелтроу на панелі «Ґуп» у Нью-Йорку,
і ми всі були на сцені, на лавочках і з мікрофонами.
Там були Дрю Беррімор, Ґвінет Пелтроу, Лаура Лінні з «Озарка» і я.
І ми всі там сиділи, знаєте, і говорили про мило.
І поступово розмова перейшла на батьківство, тож я задрімала.
Мені не було що сказати на цю тему.
Розумієте? Я не нахаба, яка думає: «Вставлю п'ять копійок».
А тоді Лаура Лінні
сказала, що все своє життя вона мріяла стати матір'ю.
Що це була її справжня мета.
І що їй дуже важко було завагітніти,
і вона кілька разів робила екстракорпоральне запліднення.
І тоді з поваги до неї я відкрили очі.
А потім вона сказала:
«А тоді якимось дивом
я змогла вагінально народити у віці 50 років». А я така…
І схопилася за свою пікачу.
Того дня моя вагіна зашила сама себе.
Я подумала, що можу підхопити її дитину через розмову.
«Геть від мене, Лауро Лінні.
Відвали зі своїм 50-річним малюком».
Я не проти, щоб люди мали дітей.
Якщо ти пристрасно бажаєш дитину, я розумію. Я підтримую.
Але коли ти вагаєшся, і ти народжуєш дитину.
Коли тобі за сорок, як багатьом моїм подругам,
які випадково завагітніли і кажуть…
«Мабуть, я народжу».
Це типу: «Гей, сучко, роби аборт, доки ти ще можеш, гаразд?»
Ти не робиш жодній дитині жодної послуги,
вагаючись щодо того, чи ти хочеш бути матір'ю.
Або мій брат.
Днями я сказала своєму братові: «Чому взагалі ти батько?
Адже батько з тебе не дуже».
Він сказав: «Я мав подумати про свій спадок».
Я питаю: «Із ким ти говориш? За мною хтось стоїть? Що ти…
Ти мав подумати про твій… Хто ти такий, щоб думати про свій спа…
Хто, на твою думку, ти такий,
щоб люди хотіли побачити, що ти залишиш по собі на цій землі?
Твій спадок у тому, що ти мій чортів брат».
Соромно, коли чоловіки таке кажуть.
Знаєте? Іноді ти маєш удавати, ніби не чуєш. Ти така…
Я кажу, що не хочу бути матір'ю, але я не проти бути розлученим татом.
Я чудово впоралася б із цією роллю. Усе робиш на бігу 50% часу.
Так. Приходиш по п'ятницях із єдинороговим фрапучино,
потім назад на «Чизкейк Фекторі»,
знову в «Старбакс», а в понеділок скидаєш їх і тікаєш,
перш ніж почнеться якась хрінь.
Я чудово впоралася б.
Або вітчим.
Ще одна роль, із якою я впоралася б.
Ніхто нічого від вас не чекає, хлопці.
Але це важливо знати, коли ти не здатна виростити дитину.
Не соромте людей, а кажіть: «Добре».
Добре, що ти знаєш, що діти не для тебе.
Ми заслуговуємо на вуглецеві квоти, бо не забруднюємо населення».
Я знаю, що не маю навичок виховання дитини.
Я врятувала дев'ять собак за своє життя.
Дякую.
Я повернула чотирьох.
Бо я люблю певний тип.
І я імпульсивна, я не продумую речі ретельно.
І як всі інші любителі тварин у цьому залі,
коли у тебе є тип, ти його притримуєшся, і мій тип повільний
і із зайвою вагою.
Ось, що я шукаю у тварині.
Я не хочу ходити зі своєю твариною на довгі прогулянки чи в походи,
чи грати у м'ячик, чесно кажучи, знаєте?
Я хочу приходити додому наприкінці довгого дня й обійматися.
Я хочу йти в ліжко з Королем Левом,
щоб він був згори зі своїм великим, товстим обличчям
і м'ясистою шиєю, щоб він розхитувався туди-сюди,
а я обвивала б його руками.
А коли зробиться гаряче, я можу сказати: «Злізь із мене».
Ось, що я шукаю в партнері.
Якось в Англії я пішла на виставку собак.
Очевидно, ми щось знімали,
бо інакше я ніколи не пішла б на виставку собак.
І я побачила бернського зенненхунда.
Ніколи раніше я не бачила таких псів.
Я подумала: «Боже. Це те, що я уявляла у своїй найкращій мрії».
Вони ідеальні. Чорні з коричневим і білим.
І вони ліниві, знаєте?
Нічого не хочуть робити. І я…
По їхніх очах видно, що вони зовсім не мають завзятості.
Я кажу: «Хочу цього пса».
Удома я сказала моєму асистентові.
«Ти маєш дістати мені цього бернського зенненхунда».
Але коли ти знаменитість, ти не можеш купити собаку.
Усіх твоїх собак ти повинна рятувати.
Інакше PETA спалить твій будинок.
Тож я сказала своєму асистентові Теннеру: «Шукай вживаного бернського зенненхунда».
І вже скоро цей бернський зенненхунд вагою три кілограми й віком два тижні
забрід у моє життя.
Я не могла повірити. Я назвала його Ґері.
Але я цього не продумала, адже цуценята енергійні.
Вони хочуть тільки гратися. І в них гострі зуби.
Вони стрибають і все таке. Вони тебе дратують.
Побачивши Ґері, мої два інші собаки через дві години
пішли на другий поверх і не спускалися два тижні.
Один із них мені написав: «Дай нам знати, коли Ґері піде».
Протягом 48 годин Ґері з'їв два з моїх диванів.
Навіть не подушки. Увесь диван.
Я думала: «О боже, що це…»
Нам довелося прибрати всі меблі внизу.
Я жила, як у порожньому складі,
носила шахтарський ліхтар і наколінники
в очікуванні наступної чвари.
На четвертий день я знайшла мертву сову…
у себе на подвір'ї.
Я навіть не знала, що сови справжні.
Я думала, вони з «Ігор престолу».
А ще Ґері підростав під час кожного сну.
Він засинав, а тоді прокидався, і я така: «Він виріс?»
Тоді я почала щось підозрювати, тож я купила ваги. Собачі ваги.
Якось уночі я його зважила перед сном, і він важив 18,6 кілограмів.
А на ранок він важив майже десять.
Я подумала: «Цей пес когось проковтне».
Я взяла його до ветеринара. «Я не знаю, що з цим псом.
Зазвичай я була б не проти, але це занадто швидко,
і я боюсь».
І він сказав, дуже буденно:
«О, це бернський зенненхунд.
Ви повинні масажувати його анальні залози».
Я сказала: «Нам доведеться його приспати.
То у вас є адміністратор чи…
Мені заплатити через PayPal? Як…»
Через пару тижнів я поїхала до лікаря в Беверлі-Гіллз.
Ось, куди ви повинні ходити в ЛА. Усі лікарі на одній вулиці.
Я посадила всіх трьох собак назад.
У Беверлі-Гіллз я заїжджаю на криту парковку.
На четвертий поверх.
Ґері важив 22 кілограми того ранку.
Тож я підрахувала, як сильно я була повинна відкрити вікно.
Вийшло шість сантиметрів.
Я привідкрила вікно на шість сантиметрів, адже я мати.
Я пішла до лікаря. 45 хвилин. Навіть не година.
Коли я повернулася, Ґері не було.
І я могла сказати за поведінкою двох інших собак,
що це вони відчинили двері
і випустили Ґері.
Отже, я подивилась направо і наліво.
Я не побачила Ґері і подумала: «Нарешті цьому кінець».
Тоді швидко з'їхала з четвертого поверху, щоб вшитися звідти.
І я їду на самий низ, у базовий табір,
і під'їжджаю до скляної кімнатки, де живе наглядач парковки…
і коли я загальмовую, я бачу в скляній кімнатці наглядача,
притиснутого до стіни,
а Ґері просто на нього стрибає, ось так.
І я продовжила їхати.
Я просто подумала: Тепер це твій батько. Пішов ти, Ґері».
Я доїхала додому.
Я заходжу додому, а мій асистент Теннер вибігає з будинку й кричить:
«Вони знайшла Ґері! Він на критій парковці у Беверлі-Ґіллз».
Я така: «Де мій малюк?»
І всю дорогу додому я думала: «Ти сучка.
Ти маленька брудна сучка».
Я собі казала: «Ти можеш краще.
Ти можеш бути кращою матір'ю. Спробуй.
Отже, я дала собі слово: «Я спробую».
Я його забрала, і я спробувала контакт «шкіра до шкіри».
Тоді я відвела його у собачий парк, і ми там гуляли,
і до нас підбігла жінка на ім'я Тереза і почала…
«Це бернський зенненхунд?»
Я кажу: «Так. Його звати Ґері».
А вона така: «Я обожнюю зенненхундів».
Я кажу: «Я теж так думала».
Вона: «Хочу такого, але їх немає в притулках, щоб врятувати».
Я кажу: «Ви ось-ось врятуєте одного.
Будь ласка, заберіть Ґері.
Я заплачу за його одяг і освіту. Просто заберіть його геть!»
Ґері тепер живе з Терезою.
Я знайшла йому постійний дім. Ось, як я дивлюся на цю історію.
І я знаю достатньо, щоб знати: з реальною дитиною так не можна.
Особливо, якщо ти відома. Тебе піймають.
Ми більш не жартуємо над коричневими і чорними людьми,
і це ідеальний шанс зосередитися на білих гетеросексуалах.
Я почну.
Моя сестра, та, що з місяця,
вторглася до мене під час ковіду.
Вона дзвонить…
У неї троє дітей віком 24, 21 і 18 років.
Це не чортові діти. Гаразд?
І вони живуть у квартирі в Сан-Франциско.
Вона каже: «Вони на голові одне в одного.
Можливо, ми приїдемо і поживемо з тобою в Лос-Анджелесі».
Зауважте, я чудово проводжу час із ландшафтним дизайнером.
Але це моя сестра, тож я кажу: «Звісно, переїжджайте в мій дім».
Тим часом я ґуґлю: «До якої країни можна поїхати?»
І відразу ж…
Мені не знадобилося 48 годин,
щоб нарешті зрозуміти, через що всі нили й стогнали
останні п'ять років.
Адже я маю одного племінника, Джейкі, якому 24,
і двох племінниць.
Отже, у моєму будинку жили чотири жінки і один чоловік.
І я відразу побачила різницю.
Бо жінки ставляться одна до одної та інших людей сумлінно.
Усі носили AirPods.
Усі дівчата під час своїх дзвінків у зумі носили AirPods.
Хтось дзвонить, і вони виходять із кімнати,
щоб поважати приватність інших.
Навіть я носила AirPods у власному домі.
Я не була в зумі й не слухала музику.
Я просто надіялася, що до мене ніхто не заговорить.
А тоді я спустилася до своєї вітальні,
а там мій 24-річний племінник Джейкі
в баскетбольних сітчастих шортах, які були порвані просто всюди,
і він їх носив.
Без капців, звісно. Навіщо?
І він сидить на моєму дивані, підпершись ось так.
За своїм комп'ютером.
І його яйця розділені якраз посередині.
Я кажу: «Вибач. Не бажаєш сигари?
Може, зведеш ноги? Ти забруднюєш візуальний простір».
Я такого ще не бачила у моєму власному чортовому домі!
Я кажу: «Джейкі, чому в цьому домі тільки ти не носиш AirPods?
Усі жінки носять AirPods, а ти — ні».
Він такий: «О, вибач, Челс. Вибач».
Другий день: «Де твої AirPods»? «Пробач».
На третій день я кажу: «Гей, диво-ухо.
Де твої AirPods? Це два крихітні шарики.
Їх зовсім не важко знайти».
А він: «Я просто дивлюся…» Він — спортивний журналіст.
І те, що він слухає, дратує мене більше за будь-який шум, доступний уяві.
Він каже: «Я просто дивлюся класичну баскетбольну гру Майкла Джордана.
Якщо ти підійдеш, я тобі поясню, як у баскетболі все влаштовано».
І я така: «Ми в моєму особняку.
І дозволь я поясню дещо тобі, Джейкі.
Мені начхати на те, як влаштований баскетбол.
А інакше
я звертала б на нього увагу останні 45 років мого життя,
як звертала на сонце й місяць».
Я знаю дві речі про баскетбол.
Джордан — найкращий гравець усіх часів.
Я бачила документальний фільм «Останній танець». Я бачила.
Я знаю. Він… Так. Я ніколи не бачила нічого…
Це людина, яка заслужила право носити сітчасті баскетбольні шорти.
Порвані посередині, знаєте?
Він заслужив право це робити.
Сидіти у власній документалці зі склянкою віскі
й налитими кров'ю очима, бо він весь час п'яний як чіп.
Шестиразовий чемпіон за перемиванням кісток кожному, із ким він колись грав.
Я дивилася і думала: «Ти особливий, чуваче. Так».
Отже, дві речі про баскетбол. Джорджан найкращий.
І Денвер Наггетс не має жодного стосунку до курячих пальчиків.
Пояснювати мені, як влаштований баскетбол?
Це типу: «О господи».
І це заплутує чоловіків, бо раніше ми це любили.
Коли ти хотіла трахнути хлопця,
і він знав щось, чого не знала ти, ти була така: «Так».
Розумієте? Ти слухала, як він говорить майже про все.
Я казала: «Так, я хочу знати, як працює розприскувач».
А тоді ви, хлопці, перестаралися.
Ви пояснювали забагато, і тепер ми злі.
Моя сестра Сімон чує цю розмову
і каже: «Гей, схоже, діти починають діяти тобі на нерви».
А я їй: «Ти так думаєш?»
І вона каже: «Я думаю, Джейкі сильно нервується».
Я питаю: «Серйозно?»
«Так». Я кажу: «Чому він нервується?»
Вона каже: «Пандемія».
Я кажу: «Сильніше, ніж решта з нас?»
А вона: «Він хлопець.
Вона каже: «Думаю, йому піде на користь спілкування з жінкою.
Захищене від ковіду побачення на подвір'ї.
Без контакту. Вони гратимуть у карти, щось таке.
Я просто думаю… Це покращить його, типу, настрій».
Я дивлюся на мою сестру як на прибульця.
«Хочеш, щоб до нього прийшла дівчина,
щоб вони пограли в карти на задньому подвір'ї?
А далі що? Він мастурбуватиме в мій басейн? Що?
Що відбувається? Який план?»
Я кажу: «І хто зараз грає в карти? Ми у фільмі «Кокон»?»
А вона: «Це покращить його настрій».
Я дивлюся на сестру, типу: «О боже. Мені потрібен коктейль».
Я кажу: «Сімон, ходімо до моєї подруги».
Ми пішли до подруги. Випили пару коктейлів. Ми були напідпитку.
А коли прийшли додому, мій племінник сидів на кухонному стільці,
п'яний як чіп.
Знаєте, юне п'яне обличчя. Геть червоне.
І він тримався руками за голову, просто дуже драматично.
Знаєте, ніби тягар усього світу лежить у нього на плечах.
Ніби він лікар Фаучі, чи щось таке.
Він сидить, а я на нього дивлюся, типу: «О боже, ти жартуєш?»
Я кажу: «Що сталося, Джейкі? У тебе не було сексу сьогодні ввечері?»
Він на мене дивиться й каже: «Ні, не було! І це дуже засмучує!»
Я не могла глянути моїй сестрі у вічі.
Я була на терапії. Я знаю, коли треба відгородитися від ситуації,
тому що я когось вдарю.
Отже, я пішла нагору у свою велику дівчачу спальню,
і я запалила косяк, сіла там
і замислилася над усім, що щойно побачила.
Прийшла сестра і каже:
«Гей, мені шкода».
Я кажу: «Так і має бути».
Я кажу: «Твої діти 24, 21 і 18 років живуть у моєму будинку.
Коли вже нарешті закінчиться все це батьківське лайно?»
Вона каже: «Це моя робота».
Я кажу: «Що?»
А вона: «Це моя робота — слухати його».
Я сказала: «Твоя робота — слухати, як твій 24-річний син
ниє про те, як він хоче сексу
у розпал глобальної пандемії,
коли тисячі людей помирають щодня?
Знаєш, хто ще хоче сексу?
Знаєш, хто мастурбує на Майкла Джордана вісім чортових тижні?
І нічого не може з цим вдіяти, бо ви не вшиваєтеся з мого дому».
Тож вони пішли.
І тоді прийшов час діяти. Я подумала: «Візьмемося до справ».
Я пішла й купила домашній тест на ковід,
щоб брати назальні мазки у всіх потенційних партнерів,
які заходили б на моє подвір'я.
Вони приходили б…
Я розподіляла б час їхнього приходу, бо я не ідіотка.
Хтось приходив би о 7:00, хтось о 8:00, хтось о 9:00.
Бо не кожна спроба була б успішною.
Отже, вони приходили б, я брала б у них мазок,
забігала б у кухню, вставляла б мазок у картридж,
і діагностика займала б приблизно 30 хвилин.
І протягом цих 30 хвилин
я могла б вийти на вулицю і опитати їх з відстані два метри.
І якщо вони скажуть щось неприємне,
або я побачу слід від обручки,
я скажу: «У тебе ковід.
Ти мусиш бути на карантині два тижні».
Перший хлопець, який прийшов, був не моїм типом.
Він був доволі м'язистим. Занадто. Ніби він щойно із зала.
Усюди татуювання.
Теж не моє, але у нас пандемія, тож я не критикуватиму.
Я була у відчаї.
Я його опитала. Я подумала: «Гаразд». Я могла уявити його всередині мене.
Я заходжу і дивлюся тест. Він негативний.
Я виходжу і кажу: «Ще одне запитання».
У мене була легка параноя. У нас усіх була параноя на той час.
Тоді я ще дезінфікувала їжу, яку купувала із собою.
Я сказала: «Ще одне запитання.
Що ти вважаєш морально прийнятним у цей час?»
Він каже: «Я весь час ношу маску».
А я: «Чудово. Це все, що мене турбує».
Він: «Але схоже, що це не працює».
Я питаю: «Що ти зараз сказав?»
Він каже: «Що?» Я питаю: «Ти лікар?»
«Ні». «Ти вчений?»
«Ні». «Ти медичний брат?»
«Ні». «Тоді кому цікава твоя думка про ефективність масок?
Кому взагалі цікава твоя дурна думка?
Що ти таке кажеш?
І ще, у тебе ковід. Геть із мого дому!
Геть! Іди додому. І подумай про те, що ти зробив.
Я планувала тебе трахнути».
За годину прийшов другий хлопець.
Через 30 секунд на моєму подвір'ї він згадав, що травмував своє яйце…
того ранку в спортзалі.
Ніколи не зрозумію, чому гетеросексуальні чоловіки
вважають прийнятним постійно згадувати свої яйця.
Дарма, що це перша зустріч із потенційною партнеркою.
Нехай усі гетеросексуальні чоловіки, які сидять тут сьогодні,
пригадають перше побачення з жінкою, на якому вони почули
термін «статеві губи».
Такого ніколи не було. Просто ніколи.
За всю історію світу
жодна жінка…
Хіба що лесбійки.
Жодна гетеросексуалка
ніколи не казала: «О, я добряче вдарилася там унизу.
Був День прапору. Знаєш, як це».
Ніколи!
Жодна жінка не казала: «Я порізала статеві губи на орбітреку».
Неймовірно.
Щоб ви знали, хлопці, це з нами стається щоразу, коли ми займаємося на орбітреку.
Візьміть себе в руки, скиглії.
Я думала: «Що відбувається? Поглянь, яка я мила. Поглянь на мене».
Я виглядала краще, ніж будь-коли. Цицьки, соковита дупа.
Я була готова поширити свою любов на все містечко.
І чоловіки робили це неможливим.
Я подумала: «Доведеться їхати в Канаду».
Канадські чоловіки можуть бути нудними, але вони хоча б прийнятні.
Жоден канадець не зчинить бійку в черзі до аптеки
через необхідність носити маску у розпал чуми.
Жоден канадець не згадає своє яйце
через 30 секунд після початку розмови.
І я люблю кататися на лижах. Це моя пристрасть.
Тож я не просто так люблю Канаду.
І під час ковіду я зрозуміла, що не маю гобі.
Інші люди з радістю ходили на довгі прогулянки
чи складали пазли.
Щось робили руками.
І я думала: «О господи».
Я маю три інтереси.
Курити траву, читати книжки і кататися на лижах.
Ось мої інтереси.
Інших у мене немає.
Я не вмію танцювати чи співати.
Хоча в дитинстві я мала багато недоречної впевненості.
Я вірила, що вмію танцювати й співати
і що світ буде кращим місцем, коли я почну це робити.
Перший шанс мені випав у 12 років у середній школі
під час чирлідерських проб. Я подумала: «Це воно».
Мить, коли я отримаю повагу, на яку, як я думала, я заслужила.
Я пішла на чирлідерські проби.
Там було треба вивчити певні рухи.
Я така: «Нахрін це. Я маю інші справи».
Саме так.
І я вийшла з високо піднятою головою.
Уперше за всю мою кар'єру у початковій або середній школі
я думала: «Я це зробила».
І я прийшла на ранок наступного дня і пішла одразу до дошки,
де були перелічені імена тих, хто потрапив до чирлідерської команди,
і коли я підходила до дошки,
мене перехопила шкільна медсестра.
Вона сказала: «Люба,
ми всі бачили твої чирлідерські проби вчора,
і я хочу, щоб ти пішла зі мною до медичного кабінету,
щоб ми тебе перевірили на сколіоз.
Я сиджу в її кабінеті і питаю:
«То я що, у команді?»
Вона каже: «Ні, люба. Ти не в команді».
І продовжує: «Коли прийдеш додому, візьми у батьків підтвердження
твого щеплення від поліомієліту.
Із твоєю спиною щось не так».
Я пішла додому. Я була ошелешена. Я не могла повірити в те, що сталося.
Я неслася додому. Я зайшла додому… Я лютувала.
Я відкрила двері й ляснула ними,
зайшла на кухню, де моя мати робила макарони із сиром,
які вона вважала до біса здоровою їжею.
І я сказала: «Гей! Учора я була на чирлідерських пробах.
а сьогодні шкільна медсестра перевіряла мене на сколіоз.
Ти щось про це знаєш?»
І вона мені каже: «Ми тобі казали ніколи не танцювати».
Та я не була дурна.
Я знала ці два діагнози: поліомієліт, сколіоз.
Я подумала: «Це згодиться пізніше.
Я залишу це про запас».
І я не довго чекала.
Скоро мав бути тест із німецької, і я прокинулася…
Знаєте це відчуття, коли ти прокидаєшся і згадуєш, що нічого не вивчила?
Я вистрибнула з ліжка. «Чорт, я не готова до тесту з німецької».
Мені було начхати на німецьку, адже я єврейка.
Занадто рано.
Я почула кроки моєї матері в коридорі.
Я сіла в ліжку, випроставши ноги. Вона відчинила двері, і я…
Я сказала: «Я не знаю, що це.
Я не знаю: це так діє поліомієліт чи щось інше?
Я прокинулася в такому стані».
Моя мама подивилася на мене скоса.
Адже я була брехункою в дитинстві. Я брехала про все.
І мої батьки знали, що я брехунка.
Мама каже: «Справді? Тепер у тебе поліомієліт?»
Я кажу: «Не знаю, що ще це може бути.
Я не можу змінити положення ніг. Вони не згинаються в коліні.
«Що…»
Вона каже: «Якщо це поліомієліт, ми їдемо в лікарню.
Ти не дивитимешся цілий день мильні опери».
Я така: «Поїхали».
Вона розгубилася і не знала, що робити.
Вона каже: «Ну…»
А тоді піднімає мої варені джинси з підлоги
і кидає їх мені: «Якщо ми їдемо в лікарню, надягни їх».
Я така: «Гаразд». Мені було 12, я вміла робити ножиці.
Я така…
Я опустила одну ногу, а тоді іншу.
Я утримувала з нею зоровий контакт, як та схиблена лялька Чакі.
Я думала: «Так, сучко».
Я підтягнула джинси до пояса, схопилася й кажу: «Ідемо».
Ми йдемо в лікарню,
і я в цій лікарняній сорочці,
лежу на каталці.
До мене підходить лікар із голкою довжиною 10 сантиметрів
і починає мене колоти від кісточки і до самого стегна.
Він питає: «Щось відчуваєш?» Я відповідаю: «Ні.
Я вам казала, що нічого не відчуваю».
Я думала: «Лайно. Якби ж я знала раніше, що на поліомієліт перевіряють так.
Я обрала б більш правдоподібну хворобу.
Типу хламідіозу чи ще чогось».
І в кінці обстеження
він закрив штору, щоб поговорити з мамою,
і сказав їй: «У вашої доньки немає поліомієліту,
і сколіозу в неї теж немає.
Але їй потрібне психіатричне оцінювання».
я подумала: «Це пахне ще одним днем поза школою».
І катання на лижах для мене важливе,
тому що я дуже довго йому вчилася,
адже я фізично дискоординова.
Я ставлюся до катання на лижах дуже серйозно.
Я їжджу у Вістлер в Канаді. Я обожнюю це місце.
Я щороку їду туди з родиною на Різдво.
І на всі мої дні народження, щоб зафільмувати себе топлес.
Але моєю єдиною дилемою було: їхати із моїми собаками чи без?
Тому що я не знала, чи я зможу повернутися.
На кордонах було доволі важко.
І у мене два собаки із саги про Ґері.
Я не хотіла їх залишати,
бо вони вже думають, що моя покоївка Мабелл —
їхня біологічна матір.
А я — якась розпутна нянька,
яка фланірує будинком кожні три-чотири тижні.
Я не знаю, чи Мабелл ховає арахісову пасту у своєму спідньому,
але підозрюю, що ховає.
Це я пішла у собачий притулок.
Я знаю достатньо, і я знаю, що ви маєте рятувати ваших собак,
щоб вони вважали вас своєю мамусею.
І я пішла до притулку чау-чау, бо це моя улюблена порода.
Вони схожі на ведмедиків,
мають фіолетові язики і підняті хвости.
Вони відсторонені. І я це поважаю.
Я пішла до притулку і кажу: «Я шукаю будь-яку комбінацію чау-чау.
Бажано із зайвою вагою. Що у вас є?»
І вона каже: «У нас є набір із брата і сестри».
Я така: «А гарно звучить».
Я з великої сім'ї. Люблю ці однокровні стосунки.
Я кажу: «Приведіть їх».
Ніколи не забуду цей образ кобеля, який вибігає з-за рогу,
і його зад такий гігантський,
що, хоча пес і біжить на мене, це перше, що я в ньому бачу.
І він мав м'ясо на шиї, як я люблю.
М'ясо на шиї розхитувалося в різні боки.
І ще в нього було м'ясо під пахвами, яке теж розхитувалося.
Я подумала: «Боже. У цій собаці можна ховати ювелірні прикраси».
А тоді ця сестра, його жіноча версія,
яка була більше схожою на його філейний варіант
вийшла з-за рогу, уся безладна.
Вона виглядала так, ніби щойно приїхала з Ґвадалахари.
У неї на спині була алопеція.
Лиса. Знаєте, лисий хвіст. У вусі вона мала брильянтову сережку.
Я була така: «О боже, а ну назад, сучко.
Ти тепер у безпеці. Ти з мамусею».
А тоді ця жінка з притулку сказала: «Їхні імена Бертранд і Берніс».
Я ледь не отримала оргазм прямо там.
Я подивилася вбік, щоб вона не вирішила, що я хижах.
Я сказала: «О боже, саме так і я хотіла їх назвати!»
Я їх згребла.
Я кажу: «Ну ж бо, дітки. Тепер я ваша мати. Ходімо».
Я відвезла їх до ветеринара, бо вони з притулку,
і зуби Берніс були в жахливому стані.
Враження, ніби вона лондонка.
І ветеринар мені дзвонить і каже: «Ми негайно йдемо на операцію,
і ви маєте знати,
що нам, можливо, доведеться вирвати Берніс усі зуби».
Я кажу: «Ні. Абсолютно ні. У неї тепер зовсім інше життя.
Вона не переїде у Бел-Ейр без зубів, гаразд?»
Ми говоримо про аутсайдерку. Їй потрібні принаймні два зуба.
Щоб вона могла жувати й захищати себе за необхідності.
І ветеринар сказав: «А Берт має схуднути на вісім кіло».
Я поклала слухавку.
Я сказала покоївці:
«Ми ніколи не соромитимемо цього пса за зовнішність.
Навіть навпаки, ми збільшимо його розміри».
І тоді я зробила критичну помилку.
Я поїхала, щойно врятувавши цих собак.
Я не знала, що це правило.
Я поїхала лише на 48 годин.
А коли повернулася,
моя покоївка, яка працювала в мене 15 років,
ходила по моїй кухні з двома тягарями на кісточках.
і хто ж був позаду неї з чотирма?
Берт.
Я кажу: «Що ти робиш? Що відбувається?»
А вона: «Мама з татом на дієті».
Я кажу: «Он як? Ти мама, а він — тато?
Хто ж тоді я в біса така в цьому сценарії?»
Вона каже: «Ти — Порося».
Так мене називає покоївка. Порося.
Разом 15 років, і вона кличе мене Поросям.
І тепер усі мої друзі теж кличуть мене Поросям.
Отже, я Порося,
бо вона кладе моє улюблене шоколадно-горіхове печиво…
Вона залишає його на моїй подушці щоночі,
і це було б мило, якби я жила в готелі.
Але тоді вона підвищує ставки і знімає з печива целофан,
і вони лежать голі на моїй подушці.
А тоді приходить щоранку й каже: «Де пляма, ти, Порося?»
Вона намагається підставити мене у моєму ж домі.
І їй подобається, що мої собаки надають перевагу їй.
Вона не може насититися.
Щодня, коли вона їде о 16:30,
Берт сідає біля вікна, бачить, як від'їжджає її мінівен,
і починає сердитися й битися головою о підлогу,
викликаючи струс мозку,
а тоді він у відключці до восьмої ранку, коли вона повертається.
Якщо я хочу спати з моїми собаками,
а це головна причина, з якої я завела собак…
Усе, що я хочу робити, це спати з ними.
Якщо я хочу спати із собаками, я мушу їх підманювати,
як домагачка.
Я повинна занести їхні повідці додому.
Я повинна покласти їхні повідці вдома.
І я повинна дістати з морозилки куряче крильце,
а тоді надягнути шарф Мабелл, щоб вони відчули її запах.
Я маю говорити іспанською, ідучи до спальні:
і казати: «Іди до мами, тату. Venga. Vamos».
Мої романи на одну ніч були менш принизливі,
ніж мої стосунки з моїми собаками.
Уже в спальні я заманюю їх на ліжко за допомогою собачих східців.
Коли вони на ліжку, я відштовхую східці, і вони в пастці.
Через два місяці я кажу: «Це дегуманізує.
Ці собаки відстійні».
І мені подзвонили з притулку
і сказали: «У нас є пес. Це леонбергер».
Я питаю: «А що це?»
Мені прислали фото, і я подумала: «Це не мій тип».
Він важить 50 кілограмів. Жилавий, м'язистий. Це не моє.
Але я була у відчаї.
Я поїхали подивитися пса.
Я така: «Можливо, ми налагодимо зв'язок».
Тож я його взяла і назвала його Годором.
Я взяла його додому до Берта і Берніс. Я завела їх у мою спальню.
Зачинила двері і подумала:
«Вони з'ясують, хто з них альфа-самець».
Або альфа-собака.
Нехай розберуться. Я не хочу опікувати їх надміру.
Я закинулася їстівним із травою і пішла спати.
Я люблю бути якомога більше обдовбаною, коли сплю вночі.
На випадок, якщо щось трапиться.
На випадок, якщо до мене вдереться грабіжник або насильник.
Я хочу спати під час нападу.
Я не хочу просинатися і шукати ніж для стейка
чи тривожну кнопку і відбиватися від когось.
Я хочу повільно сконати, доки відбуватиметься напад.
Якби лікар Майкла Джексона досі був лікарем,
він був би моїм лікарем.
Отже, я іду спати. Я вирушаю в країну Морфея.
Просинаюся від звуку, що чую вперше.
Ніби у мене в спальні койот. Ось, як це звучало.
І я вмикаю світло і бачу,
що один із моїх собак
обернувся навколо нового пса, Годора, ніби перевертень.
Я не знала, Берт це чи Берніс.
Тоді побачила. що Берніс,
бо вона була в жовтому негліже, яке я надягнула їй раніше.
І її очі були налиті кров'ю,
як у Майкла Джордана в його документалці.
Здавалося, вона також нанесла помаду.
Вона кусала шию Годора. Я подумала: «Вона перемагає».
Я встала, схопила мою доньку й кинула її через кімнату
у мою шафу, а тоді зачинила дверцята.
Тоді за нами прийшов Годор, і я від нього відбилася,
а потім вивела його зі спальні і зачинила двері.
Я повернулася до ліжка й просто впала.
І я подумала: «О господи, я така обдовбана. Що це було?
Хто були ці люди?
Тоді я поглянула вниз, а в мене було видно грудь.
І з мого соска йшла кров.
І я перевірила, чи він досі прикріплений.
Я подумала: «Розберуся з цим завтра».
Я схопила собачі східці
і знову приставила їх до ліжка, а тоді залізла по них.
І я лягла в своє ліжко
і написала моєму асистенту Теннеру:
«Мені потрібен запис камери відеоспостережння з моєї спальні.
І якщо ти не проти поставити на фоні Шанаю Твейн…
або іншу жваву музику, я буду дуже вдячна.
Я дивитимусь його, коли вживатиму гриби з моїм ландшафтним дизайнером.
І на цьому записі…
якщо ввімкнути уповільнений режим, ви бачите, як я вивалююся з ліжка,
схожа на Ґері Б'юзі.
Беру в руки мою власну доньку і кидаю її через небо,
а вона перевертається в повітрі животом до стелі.
Тоді в якусь мить вона випростовується, як вивірка,
і перекидається, як «Боїнґ-747» у небі,
щоб повернутися й вкусити мене за цицьку.
Тими двома зубами, які мені вдалося їй виторгувати.
Отже, так, я взяла її у Вістлер.
Я до біса поважала цього собаку.
Я взяла їх обох. «Ми будемо у зимовій казці.
Я вживлю нові спогади їм у мозок. Вони забудуть Мабелл».
Я мусила бути на карантині.
Ішов сніг. Я могла лише вигулювати собак.
Раніше я ніколи їх не вигулювала.
На другий день ми гуляли,
і до нас підійшла одна канадка.
Вона була у великій парці й угах.
Вона бачить Берт і Берніс і робить так…
А я питаю: «Що?»
Вона каже: «Чому вони без повідців?»
Я кажу: «Бо вони ліниві. Вони навіть не вміють ходити.
Вони ніколи не бігтимуть. Не хвилюйтеся про це».
А вона: «Я не хвилююся. Але хтось подумає, що це ведмеді».
Я кажу: «Вони обидва носять носові хустки.
Ви знаєте багато ведмедів, які вдягаються, перш ніж іти вбивати?»
Карантин закінчився, і я хотіла кататися на лижах.
Я не мала, з ким. Бо це небезпечно.
Я така: «Що робити?» Я найняла лижного інструктора».
Згодом він перетворився на проститутку на повній ставці.
А тоді я підхопила кандидоз. Я подумала…
«Ви жартуєте?»
Ось, як воно — бути жінкою.
Ти хтива і знаходиш того, хто в тебе проникне,
а тоді в тебе алергічна реакція на цю людину.
Отже, я пішла в аптеку,
і я блукаю аптечними рядами в пошуках ліків від кандидозу
і натрапляю на «Моністат-3»,
крем, яким ти маєш натирати свою пікачу,
а за три дні кандидоз зникає.
Або, якщо ти дуже добре проводиш час і хочеш розтягнути це на чотири дні,
є «Моністат-7».
Я спитала: «Вибачте, а у вас є варіант на 10-14 днів,
якщо я хочу лікувати це всі канікули,
бо я люблю чухати свого бобра перед незнайомцями?»
Знаєте, хто підійшов із цим препаратом? Чоловік.
Я не могла повірити. Я питаю: «Що це?»
Отже, я пишу моєму лікарю з ЛА.
В Америці у нас є «Дифлюкан».
Це одна велика таблетка. Випиваєш, і за 48 годин інфекція зникає.
Я кажу: «Можете виписати мені «Дифлюкан?»
Він каже: «У Канаді його немає. Я пропишу щось аналогічне».
А я: «Гаразд». Він дзвонить в аптеку.
Я проходжуюся аптекою.
Я в лижному костюмі. Лижні чоботи, шолом. Я схожа на великий член.
А тоді аптекар мене кличе.
І він дає мені пігулку, ще більшу за «Дифлюкан».
Розміром із маленьку ракету.
Я відправляю її до рота, запиваю водою,
виходжу звідти і йду на підйомник.
Я їду на підйомнику з двома незнайомцями,
а пігулка все не проходить через моє горло.
Я думаю: «Яка величезна пігулка.
Чому вона не проходить?»
Я така…
«Я мушу її витягнути, перш ніж почну кататися. Це небезпечно.
Я не можу кататися з пігулкою в моєму горлі.
Я вже приїхала, а вона ще там. Я думаю…
«Потрібно випити ще води».
Я іду в бар і беру маргариту.
Я її випиваю. І роблю так…
А пігулка все ще не опустилася.
Я думаю: «Яке скрутне становище.
Що взагалі відбувається?»
А тоді я дістаю обгортку від пігулки зі своїх лижних штанів,
і великим жирним чорним шрифтом
там написано: «Тільки вагінально».
Я така: «Промашка вийшла».
Тож я пишу моєму лікарю.
Я пишу: «Привіт».
Я кажу: «Гей, привіт.
Ця пігулка,
вона працює незалежно від того,
у яку дірку її засунути?»
І він відповідає: «У яку дірку ви її всунули?»
Я така: «Що?» І рахую мої дірки. Типу: «Що?»
Я пишу: «Не в дупу».
А він: «О господи».
Наступні 48 годин були нестерпними,
доки я чекала, щоб цей набір для приготування закваски з мене вийшов.
Я така: «Чудово. Тепер я пекарка. Канадська пекарка».
Після цього фіаско я нарешті змогла зустрітися з подругою.
Її звати Келлі. Ми разом каталися пару днів.
Я кажу: «Ти дуже класна й усе таке,
але насправді я шукаю чоловіка.
Гаразд? Я тут на три місяці чи на півроку.
Хто знає, скільки це триватиме?
Але я хотіла б когось, із ким могла б кататися, а тоді кохатися,
і ти мені не підходиш.
Я ніколи не спілкуватимуся з цією людиною, коли поїду.
Це величезний шанс для когось».
Вона каже: «Я допоможу». А я: «Це ідеально».
Вона каже: «Ходімо на вечірку в неділю».
І ми пішли на вечірку у Вістлері. Я сиджу на дивані.
Заходить чоловік, і вона каже: «Ось, із ким я хочу тебе звести».
Я дивлюся
і бачу чоловіка у капітанському капелюсі.
Так!
Ні. Не «так».
Щось відбувається з чоловіками, коли вони надягають капелюха.
На це ніяково дивитися.
Знаєте, як це, коли в тебе мікрочлен,
і ти надягаєш капітанський капелюх і поводишся, ніби маєш флот кораблів
або флот чортових літаків?
Знаєте, як це ніяково, коли ти такий: «Тепер я капітан»?
Ні, не капітан. Ти не капітан.
Я довго це вивчала. Мій батько носив капітанський капелюх.
Ми щоліта сідали на пором із Бостона
до Мартас-Віньярд.
На поромі він носив капелюха.
Усю поїздку на поромі я так боялася,
що справжній капітан побачить,
що мій тато в гелловінському костюмі.
Тільки білі чоловіки викидають такі номери.
Чорні не носять капітанські капелюхи і не поводяться, як козли.
Азіати точно не натягують на себе це лайно,
і латиноамериканці теж так не роблять.
Ну, Пітбуль робить, але це особлива ситуація.
Тому що справжні капітани в нашому суспільстві,
знаєте, герої,
ніколи не надягнули б капітанський капелюх.
Ніхто не вважає їх капітанами.
Справжні герої нашого суспільства,
а це медичні працівники, лікарі й стюарди…
Так. Тепер це герої. Стюарди.
Можете уявити, із яким лайном вони мали миритися
останні три роки?
Невинні жінки
і чоловіки-геї…
які хотіли проводити кілька зайвих вихідних на рік у Пуерто-Вальярті,
тепер повинні примотувати скотчем жирних республіканців до сидінь літаків.
Неймовірно.
Поговоримо про занепад суспільства.
Вони недостатньо оснащені для боротьби зі злочинністю в небі.
Отже, я бачу цього хлопця і думаю: «Вбивця лібідо».
Типу: «У жодному разі».
Він мене бачить і йде просто до мене.
І він каже: «Ти Челсі Гендлер?»
Я кажу: «Ні».
І я дивлюся вниз, а він у в'єтнамках.
Я така: «Це подвійна образа».
Посеред зимової бурі в лютому хлопець носить в'єтнамки.
З мене досить чоловіків, які продовжують візи в'єтнамкам.
Є лише один сезон, коли ви можете їх носити. Літо.
Гаразд? Не розширюйте цих меж.
Це наше взуття.
Вони для нас і для геїв, які роблять собі педикюр.
Не виставляйте перед нами ваші ноги. Нас це дістало.
Він каже: «Дратують в'єтнамки?» Я відповіла: «Так.
Щоб ти знав, є інша група чоловіків, які люблять носити в'єтнамки взимку
і сперечаються з жінками.
Їх називають Талібаном.
Подумай про це наступного разу, коли захочеш це натягнути».
Він каже: «Дозволь зменшити напруження.
Мене звати Ґреґґ».
Я сказала: «Дай-но вгадаю. Дві «Ґ»?
Він: «Звідки знаєш?»
Я кажу: «Це все твоє вбрання».
Він не здався: «Десять улюблених музичних гуртів».
Я кажу: «Нікельбек».
Тоді він робить останню спробу: «Я маю наркотики».
Я кажу: «Краще тобі їх мати».
І він дістає пластиковий пакет, наповнений цими капсулами.
Він каже: «Це Моллі».
Він дає мені одну капсулу. Я кажу: «Дай мені весь пакет».
Я кажу: «Послухай мене,
Ґрежже.
Можливо, ти носиш капітанський капелюх, але тепер я капітанка.
І ти не заслуговуєш на твої наркотики.
Ці наркотики тепер для всіх жінок на цій вечірці,
які бачили, як це вбрання сюди зайшло».
Він каже: «А ти зла».
А я йому: «О так.
Я зла від імені всіх жінок.
Що такий, як ти, думає, що може прийти
на вечірку в цьому і трахнути таку, як я. Цього не буде».
Я зла, що після всього, чому ми навчилися як суспільство,
усі, чоловіки й жінки, і всі, хто посередині,
що після всього, що ми дізналися про дисбаланс влади
і про насильство, якого зазнають жінки,
чоловіки не підходять
і не кажуть у першу чергу: «Мені шкода».
Після всього, що ми зібрали про дисбаланс влади
і насильство, якого жінки зазнають від рук чоловіків…
Це не означає, що ти або ти винні.
Нічого такого.
Як суспільство, ви всі винні нам вибачення.
Чесно.
Ви сперечаєтесь із нами про в'єтнамки і капітанські… Чесно.
І я знаю…
Якщо ти білий гетеросексуал, я знаю, що хтось змусив тебе кінчити.
Якщо ти не жінка або гей, або якщо ти не змінюєш стать,
хтось привів сюди твій зад.
Білі гетеросексуальні чоловіки чують звук мого голосу
або ім'я Челсі Гендлер, і кажуть: «Геть від мене!»
Я це знаю.
Але мені не потрібно вам подобатися, щоб спробувати вам допомогти.
І для мене це також нелегко.
Я маю просинатися на дві години раніше за інших, щоб дестервувати себе.
Я маю сидіти на краю ліжка, як дитина,
і проказувати мантру: «Не будь сьогодні стервом. Ти стерва».
Але після всіх тих разів, коли ви ставили нам дурні запитання,
типу: «Ми вже не знаємо, як бути. Нам ще можна відчиняти для вас двері?»
Це типу: «Так.
Ви ґвалтували нас із початку часів.
Найменше, що ви можете зробити, це відчиняти двері.
Відчиняй, зачиняй а тоді знову відчиняй, придурку!
До тебе не дійшов сенс усієї розмови?»
Маю на увазі, це неймовірно.
Мій брат каже: «Не всі білі хлопці погані».
Я кажу: «Ніхто цього не казав. Ніколи.
Але тепер ти звучиш підозріло».
Якщо ти не козел…
Припускаю, якщо ви сидите тут,
ви з жінкою або чоловіком, які вже це пояснили.
Якщо ви не козел, ви знаєте козла,
і ви маєте поширити це послання.
Годі скаржитися. Годі скаржитися на те, як важко бути білим чоловіком.
Ви розумієте, як це ображає? «Тепер так важко бути білим чоловіком».
Ми отримали право робити з нашим тілом, що захочемо, лише 50 років тому,
і сьогодні в нас це забирають.
Тож не називайте нас істеричками. Ми не істерички.
Гаразд? Ми не істерички.
Ваші думки про расизм і сексизм недоречні.
Ви не є їхньою жертвою. Ви в них винні.
Я була у Вістлері три з половиною чи чотири місяці.
я приїхала додому,
і дев'ять…
дев'ять моїх подруг, які були в гетеросексуальних стосунках,
трансформувалися
у лесбійок на повній ставці.
Дев'ять із моїх подруг.
Відбувається масовий вихід
дорослих у лесбійство
як прямий результат поведінки чоловіків.
Люди, які не є геями, задумуються про те, щоб ними стати.
Ви відвертаєте нас від себе і назустріч бобру.
Я подзвонила моїй сестрі з місяця і сказала:
«Гей, можливо, ми з тобою станемо парою».
Вона каже: «Я цього не хочу».
Я кажу: «Як і я. Гаразд?
Але шансів стає все менше.
Тож купи собі пару «Біркенштоків», бо ми, можливо, переїдемо в Мен».
Ось, наскільки серйозною стала ситуація.
Ви змушуєте мене задуматися над оральним задоволенням моєї сестри.
І ось, чому я зустрічаюся з філіппінцем.
Тому що жоден чоловік ніколи не говорив і не поводився
зі мною так, як робить це Джо Кой.
Маю на увазі…
Іноді він каже щось таке, що я не вірю в його реальність.
Я така: «Що?»
Ми були на одному з наших перших побачень,
і власник ресторану, жирний ідіот, підходить до нашого столу,
і каже: «Я бачив ваше ім'я у переліку гостей, Челсі.
Я не фанат, а моя дружина — так. Але це моя третя дружина.
Я кажу: «Щасти вам із четвертою, сер».
Він відійшов, а Джо Кой каже: «У мене щойно аж встав».
Мої впевненість і нездатність приймати лайно від будь-кого його заводять.
Я не змушена стискати свою особистість,
щоб не каструвати чоловіка.
Я заводжу його такою, яка я є.
Знаєте, як це сексуально?
Ми були на Гаваях на День подяки, і я вдягла бікіні,
і я йому кажу: «Любий, перевір целюліт на моїй дупі.
Дуже сильний?» «Що?
Целюліт робить жінку жінкою. Це до біса сексуально».
І я така: «У мене щойно аж встав».
Я не знала, що буває таке речення.
Я кажу: «Я це запишу, щоб усі жінки могли почути це речення».
Так!
Я єврейська дівчина з Нью-Джерсі,
яка ніколи в житті не любила робити мінет,
тому що один хлопець зі старшої школи
зіпсував це для всіх хлопців, із якими я колись матиму секс.
Його ім'я Деніел Ломбардо.
Л-О-М-Б-А-Р-Д-О.
Я намагалася зробити йому мій перший мінет.
Знаєте, як 16-річній дівчинці страшно спускатися…
Ти навіть не знаєш, що робитимеш, коли дістанешся туди.
Типу: «Думаю, я просто свистітиму».
Я намагалася зробити Деніелу мій найперший мінет,
і я поклала туди голову,
а тоді Деніел поклав свою руку мені на потилицю.
І я підвелася і вдарила його по яйцях.
Тепер, коли мене бачать і поважають,
я беру руку Джо Коя і кладу її собі на потилицю,
тому що тепер я люблю мінети.
Мені ніколи не буває їх забагато.
Іноді я навіть вставляю для цього зубні скоби.
Нещодавно ми обидва виступалив Міссурі.
Я в Канзас-Сіті, він — у Спрінгфілді.
Між нами були дві години їзди, але в обох були два вечори шоу.
Один, а тоді наступний. Ось, що означає два вечори.
Він пише мені в першу: «Їду поцілувати тебе перед сном.
Я не можу бути так близько й не поцілувати».
Він їхав дві з половиною години туди і стільки же назад.
Я не зробила б цього для жодного.
Ми були в Нью-Йорку, прийшли додому,
і я кажу: «Я забула купити тампони».
А він: «Люба, я куплю тобі тампони».
Я кажу: «У жодному разі. Уже 2:30 ночі.
Це Нью-Йорк. Це небезпечно. Я піду з тобою».
А він мене посадив і каже:
«Ти купуєш тампони все своє життя.
Відтепер я купуватиму тобі тампони».
Мені аж закортіло анального сексу.
Добре? Просто почніть поширювати це всюди, хлопці.
Я напишу посібник для чоловіків і назву «Філіппінець у мені».
Почніть це казати. Ви не мусите в це вірити.
Почіть це казати, і ви повірите.
А ще важливіше — ми почнемо це чути.
Нам потрібно це чути. Потрібно чути, що целюліт сексуальний.
Якщо ви сидите в цьому залі і ще не знайшли свою людину,
не занижуйте ваші стандарти,
і не панікуйте від думки про старість.
Ваша людина прийде,
і не у в'єтнамках чи капітанському капелюсі.
Я йому сказала: «Я кохаю тебе до місяця і назад».
А він: «Люба, ти навіть не знаєш, де цей чортів місяць».
Дякую вам, Нешвілле! Велике вам дякую!
Дякую!
Дякую, народ!
Дякую!
Вітаю. Привіт.
Дякую.
Дякую, Нешвілле! Це до біса дивовижно.
Переклад субтитрів: Сабіна Дадашева