Downloaded from YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
КРІСТІНА П.: МАТЕРИНСЬКІ ГЕНИ
Нью-Йорк!
Так, друзі!
Красно дякую, що прийшли сьогодні. Я дуже рада.
Я така рада, що зараз далеко від сім'ї.
Боже, у мене двоє хлопчиків
і цисгендерний маскулінний чоловік. Фу!
Дідько, щодня одні члени.
У моєму будинку менше жіночої енергетики, ніж у Сари Хакабі Сандерс.
Чорт забирай.
Я єдиний вареник у відділі сосисок.
Боже, і остання дитина, що вилізла з мене,
важила чотири кілограми триста грамів.
Так.
Бум!
Оце так вагінодробилка.
Розбила мою печеру.
Розтрощила мою бухту.
Розпанахала ущелину.
Крові було більше, ніж під час мексиканських нарковоєн.
Ніби там срана бомба розірвалася, друзі.
І ось у чому річ…
Мені зробили не одну,
а дві епізіотомії.
-Знаєте, що це? -Так.
Це коли надрізають промежину.
Тепер це безмежина.
Тепер там просто широчезна автобусна смуга.
Боже, це так жахливо. Коли народжується дитина,
лікарям вистачає нахабства питати
чи у вас часом не післяпологова депресія.
Вони такі: «Це ментальне захворювання. Синдром».
Я така: «Якщо ти не в депресії після народження дитини —
ти психічно хвора».
Так.
Тому що, по-перше,
ти товстіша за Берта Крайшера.
Це для вас. Вас!
Ти така жирна та…
через те, що з мене повилазили люди,
щоразу коли я кашляю,
я трошечки підпісюю.
Небагато, маленький бризьк,
невеличкий дзюрк, просто…
Поцілуночок з трусами, що каже:
«Ти прекрасна», — щось таке.
Для мене цього недостатньо, щоб провести заміну білизни,
тож натомість я здебільшого гуляю в обісцяних трусах.
Дякую.
Я не міняю спідню білизну,
бо я виснажена.
Я надто втомилася, адже в мене трирічний
та шестирічний хлопці,
і сьогодні вони хочуть від батьків забагато. Забагато.
У школі попросили принести три злакові батончики без горіхів.
Злакові
батончики
без горіхів.
Я така: «А, ви про KitKat.
Ось вам термос з "РедБулом".
Щасти вам з ним».
Божевілля. Вони виписують моїй трирічній дитині, рапорт прогресу.
Я така: «Може відкладемо цю бюрократію, поки він не розрізнятиме
спагеті та паскетті? Як щодо цього?»
У школі кажуть:
«Джуліан чудовий хлопчик, але він не грається зі всіма дітьми».
Я кажу: «Чудово».
«Бачили тих невдах з його класу?»
Так.
Я б сказала, помітити невдаху важливіше, ніж навчитися читати, правда?
Це занадто.
Я хочу бути мамою 80-х.
Їм було найкраще, так?
Колись була реклама, яку показували о десятій вечора,
у якій говорилося: «Зараз десята, ви знаєте, де ваші діти?»
Треба було нагадувати засранкам, що в них є діти.
Та ну.
Ось вам і золотий вік материнства.
Тепер мамам кажуть: «Ваша дитина повинна вживати калейдоскоп овочів.
Калейдоскоп овочів».
У дитинстві я споживала два кольори: червоний та жовтий.
«МакДональдз» щонайменше тричі на тиждень.
Щонайменше.
Сет «Happy Meal» же робить вас сумним?
Уся ця сіль та консерванти.
«Мамо, моя ліва рука заніміла.
То он що таке "смакота"?»
Вісімдесяті, Боже.
Не було ніякого «обачного виховання».
Моя мама не соромилася сваритися на мене на стоянці супермаркету
угорською
і кричати…
Це означає:
«Я вдарю тебе по голові так сильно,
що ти в штани накладеш».
Можна було бити своїх дітей. Можна було бити чужих дітей.
Це було законно.
Ти робила іншій мамі послугу.
Ви мене розумієте. Дійсно розумієте.
Я не кажу, що 80-ті були ідеальним часом
або що насилля над дітьми — це правильно…
Але знаєте що…
у житті вам потрібно отримати трохи прочуханки,
трохи поборотися,
важко попрацювати.
Нащо? Щоб виховати стійкість.
Стійкість!
Розумієте? 80-ті не були ідеальними. Але тоді не було ось чого.
Не було безпечних зон для маргіналів.
Не було ніяких попереджень для чутливих.
І не було сраної алергії на арахіс.
Чому? Бо впродовж тисяч років
єдиними, хто міг мати дітей,
були люди, що могли здобувати їжу,
будувати притулок
і битися з шаблезубими тиграми.
Тепер у людей народжуються діти,
які не можуть їсти пшеницю.
«Крістіно, це алергія. Ти не розумієш».
Ну, я знаю, що не трахатимусь з чоловіком, що боїться тоста.
Так.
Дозвольте дещо розкажу. Моє улюблене питання,
коли я іду в ресторан — це коли офіціант питає:
«Пані, у вас є чутливість до якоїсь їжі?»
Зараз рот порветься від сміху.
Я така: «Ні, хлопчику, ні.
У мене ніякої чутливості
ні до чого, чорт забирай…
бо я з покоління X».
Так.
Я з покоління X.
Я виросла граючись на палючих рукоходах посеред літа.
І я падала не на піну чи труску,
а на мертвого бомжа.
Так, виросла купаючись у річці Лос-Анджелес.
Це не річка. Це стічна канава.
І в моєму дитинстві цькували всіх.
Усіх цькували.
А коли ви приходили додому і розповідали про це батькам,
вони зацькували вас за те, що ви не постояли за себе.
Бляха, я мама 80-х. Я мама 80-х.
Ось що вам скажу. Я дозволяю дітям стрибати з дивану на столик,
бо для цього й існують молочні зуби!
Так.
Так, я переконана. Я переконана…
що поїдання пластівців з підлоги робить вас сильнішими.
Краще за вакцину!
У моєму домі є гра:
якщо на підлозі є їжа, і ти переганяєш пса —
вона твоя.
Я вчу своїх дітей правильно брехати.
Це важлива життєва навичка,
бо колись вони виростуть і в них буде бос.
Чесність — найліпша політика?
Не коли я проводжу дві робочі години в ТікТоці.
Так.
Я дозволяю дітям дивитися мультики.
Старі мультики. Старі.
Я врубаю їм Багза Банні.
Вуді Вудпекера!
Пепе Ле П'ю.
«Крістіно, але ж Пепе спірний персонаж».
Ну, я кажу своїм дітям:
«Не всі французи ґвалтівники.
Але всі смердять».
Тож…
Коли я жила в Каліфорнії,
там був закон про шоломи, згідно з яким, коли твоя дитина їздить на велику,
їй треба надягти шолом,
і я надягала,
бо я класна, бляха, мама.
Але в моєму серці,
у душі,
я думала:
«Трясця, що за нюня».
Жартуєте? Шолом?
Щоб прокататися на велику?
Чи існує взагалі щось принизливіше?
Коли я ходила до школи,
там була дитина, що носила шолом і не їздила на велику.
Зрозуміли?
Може, вона рвала квитки в кінотеатрі.
Може, збирала візки на стоянці перед супермаркетом.
У нас у школі був хлопчина, якого ми називали «Взятий на слабо».
Розслабтеся. Можете над ним сміятися.
З ним усе чудово.
Він уже нормальний.
Виявляється, колись йому давали не ті пігулки.
Боже мій!
Так. Тож завдяки диву сучасної медицини
його зробили наздогналим.
Дуже дякую.
Боже, який гарний жарт.
Мій улюблений жарт.
І я знаю, що ви скажете це в понеділок. Ви такі: «Це Сінді — наздогнала».
Що ж,
я люблю показувати дітям «Вулицю Сезам»,
бо я виросла на ній.
«Вулиця Сезам». Так.
Але ви бачили нещодавні серії «Вулиці Сезам»?
Район скотився в яму.
Ви помрете, коли почуєте.
Отже, по-перше,
Коржик,
ненажерливе лайно, що навчило вас не переїдати солодкого
тепер їсть овочі та фрукти.
Фу!
Знаю, що буде далі?
Що далі? Великий Птах практикуватиме вільний вигул?
Ні!
Ні, Оскар Буркотун,
перший плюшкін, якого ви знали, що жив у власному бруді та смітті
тепер живе в сміттєвому відрі.
Боже, він стане одним з цих засранців, що носять листя пачулі.
Знаєте таких?
Вони не купують звичайний дезодорант, а натуральний.
А тоді мусять про це розповісти:
«Крістіно, знаєш, звичайний дезодорант,
звичайний дезодорант…
У звичайному дезодоранті є алюміній…
а алюміній провокує виникнення Альцгеймера».
Так, краще б у вас був Альцгеймер,
адже зі своїми несправжніми дезодорантами ви пахнете,
як вагіна Двейна Чепмена.
Гаразд, Берт та Ерні,
досі не геї,
але поліаморні.
Улюблена частина. Я люблю поліаморію.
Я живу заради цього.
Люблю, коли хтось такий:
«Я поліаморний».
Бляха, сучко, у 80-х ти була б просто повією.
Ти просто похотлива.
Це не особистість.
Гаразд, там ще є новий персонаж.
Її звати Джулія і вона аутист.
Ні, друзі, це…
Я так захопилася тим,
що на «Вулиці Сезам» з'явився герой з аутизмом.
Я очманіла. Я так зраділа.
Це як коли виходить нова документалка про синдром Туретта.
Я тоді теж дуже радію, а тоді…
дивлюся її дві хвилини й така: «Боже, вони страждають.
Я погана людина».
Тож я почала слідкувати за аутисткою Джулією і…
І вона мені дуже сподобалась.
Я дізналася багато чого про аутизм, що круто, і найбільше мені сподобалося,
що коли вона злиться, вона стукає Елмо…
І це круто. До біса Елмо, так?
Він жахливий.
Завжди сміється зі своїх слів.
«Елмо любить вас.
Елмо йде на горщик».
Звучить, як схвильована порноакторка.
Знаєте, коли кастинг-директор знімає інтерв'ю перед сценою?
Не вдавайте, що не розумієте, про що я.
Він покидьок і завжди такий…
«Що ти сьогодні нам покажеш, крихітко?»
А вона така:
«Я вперше відсмокчу та займусь аналом з трьома чоловіками».
«Звучить сексуально».
Боже мій.
І ось у чому річ.
Ось у чому річ.
Боже.
Річ у тім, що я колись
сміялася з таких дівчат,
а тепер я мама середніх років
і в мене є всі ці почуття, як співчутливість і таке…
Бо ти починаєш розуміти,
що життя — це здебільшого вдача
та серія виборів,
і я могла б бути на її місці.
Я мала б бути цією порноакторкою.
Знаєте, з моїм дитинством
я б мала нею бути. Загалом насправді
стенд-ап виступи — не для надто розумних, так?
Стенд-ап коміки та порноактори стоять десь поряд. Вони дурні.
Тож я стала мамою та…
Як це сказати? Я просто хочу
дати дітям більше, ніж дали мені.
Розумієте мене? Я ні в чому не звинувачую батьків.
Правда ж? Так.
Але річ у тім…
Я просто хочу бути кращою мамою,
ніж моя і… Так.
Дякую. Одна людина.
Гаразд, ви згідні.
Або, як мій психолог каже:
«Я розриваю цикл…
Я розриваю цикл спадкової травми».
Я розриваю цикл спадкової травми,
і це дуже важко.
Ось що я поки зробила.
Проходила десятиріччя до психолога,
а потім щодня
я прокидаюся, виказую вдячність,
а тоді п'ю каву.
Іду посрати,
роблю зарядку, бо ендорфін, що виділяється під час неї, допомагає побороти депресію.
Ще я дотримуюся низькопротеїнової та низьковуглецевої дієти.
Я медитую двічі на день.
Відчуваю всі ці дурні почуття…
І в мене досі не всі вдома…
Я, трясця, божевільна.
Дякую.
Але…
Але я намагаюся далі працювати над цим,
і в мене все вийде.
У мене все вийде. Так.
Так, бо моє дитинство було дивним.
Скажімо так, коли я росла,
я не розуміла людей,
що сиділи вдома у свої 20.
Розумієте, я хотіла гуляти ще в шість років.
Я така:
«Де мій лист з Гоґвортсу? Заберіть мене звідси».
Знаєте, я б краще жила
з цими сучками з «Фактів з життя»
і зробила б ножиці з цією лесбійкою Джо, пам'ятаєте її?
Ви знаєте, що Джо лесбійка, так?
Так, бо в неї був хвостик.
І вона була механіком.
Крутила клітори, так? Так!
Ні, я ненавиділа маму. Дуже сильно.
Вона була жахливою.
З розладом особистості й шизофренією, що було б не так погано,
якби вона не була злою.
Навіть Бен Ладен сказав би: «Оце злюща сучка».
Наведу приклад. Коли мені було п'ять, я співала в кухні,
і вона така: «О, Крістіко,
не співай більше».
А зараз люди такі:
«Крістіно, сьогодні важко бути жінкою-коміком?»
Я така: «Ні, друзі. Мене виховав Саймон Ковелл.
Мене нічого не лякає».
Коли мені було 12,
вона викрала моє посвідчення і купила хутрові шуби.
Хутрові шуби!
Я з Лос-Анджелеса,
тут на Різдво 30 градусів тепла.
Забули. Я пробачила їй,
і останнім часом ми дуже добре ладнаємо.
Вона померла у 2015-му.
Дякую.
Так.
А тепер я в хутровій шубі ходжу за замороженим йогуртом.
Виграшна ситуація.
Вона була така зла.
Знаєте когось, кого може розізлити будь-що?
Так, наприклад, продавець каже: «Гарного дня».
«Тобі, трясця, гарного дня!»
Оскільки її рідна мова угорська,
вона не могла вимовити деяких англійських слів.
Ви ненавиділи когось настільки,
що не виправляли їхню вимову протягом 40 років?
Я дозволяла їй постійно помилятись.
Вона не могла сказати «алюмінієва фольга».
Вона називала її «алуфолія».
Я така: «Так, передай мені алуфолію. Обгорнемо цю штуку.
Обгорни курку алуфолією, сучко. Уперед».
Коли на вулиці було холодно, вона казала: «На вулиці дуже хрустко».
Я така: «Так, хрустко, хрумко, як чипси.
Молодець.
Піди скажи так на співбесіді. Уперед».
Ненавиділа її.
Час від часу я її дратувала,
і вона виганяла мене жити до батька,
а він був суперським.
Друзі, йому 75 років
і він ще користується своїм гарпуном.
Так.
Нещодавно я спитала його:
«Тату, скільки жінок у тебе було?»
Він каже: «Недостатньо».
Оце крутий перець.
Найкрутіший.
Так і є.
У 1985-му році більше жінок бачили член мого батька, ніж «Мисливців на привидів».
І мені подобалося жити з ним,
бо в ніч перед школою, а мені було вісім,
він водив мене в бари та нічні клуби.
І мені подобалось.
Мені подобалося танцювати.
Але я була такою молодою.
Я думала, що пісня «White Lines» була про кольори.
Але найбільше у світі я любила танцювати під «Frankie Goes to Hollywood»
Пісня «Relax». Пам'ятаєте?
Розслабся, не роби цього Коли ти хочеш…
Так.
Знаєте, про що ця пісня?
Це про геїв, що займаються…
і намагаються зарано не кінчити.
Тим часом дурна я у свої вісім років така:
Коли хочеш закінчити
Кінчай!
Так!
Воу
Нещодавно
мій чоловік такий:
«Сонце, гадаю, твій батько алкоголік».
Я така: «Доволі логічно».
Ти не помічаєш дивацтва, якщо всі навколо диваки.
Ти гадаєш, що всі тати
водять своїх дітей у бари перед школою
у вісім років та дозволяють їм танцювати під хардкорні гейські гімни.
Але я в захваті, друзі, бо нещодавно він одружився знову.
Так.
Так, уже вп'яте.
Йому 75 років, він одружився з 34-річною…
в'єтнамкою…
яку зустрів в інтернеті.
Так.
Не знаю він одружився чи удочерив її…
але ця сучка прийшла з чеком, розумієте.
Уявляєте? Я не знаю, що відбувається.
Може, вона хоче отримати ґрінкард, а йому педикюр і манікюр.
Не знаю.
Замовкніть, вона моя в'єтнамська мама, я можу казати, що хочу. Замовкніть.
Але дозвольте сказати. Я дуже…
Я дуже вдячна, що ця жінка є в моєму житті,
бо інакше мені б довелося його слухати.
Боже, чи є щось гірше, ніж телефонна розмова з токсичним татом?
Він ніколи не питає про тебе.
Ніяких запитань.
Мій тато хоче говорити
лише про досягнення угорського народу.
Боже, який розумник.
«Крістіко,
знаєш, хто вигадав кубик Рубіка?
Угорець.
Знаєш, хто винайшов кулькову ручку?
Угорець».
Я така: «Угорці вигадали самогубство?
Я винесу собі мізки. Я не можу.
Я не можу».
Але потім він випиває трохи
і стає краще.
Він такий:
«Крістіко,
щоразу, коли ти відригуєш,
ти обкрадаєш свою дупу».
Що?
І тоді повертається інтерес.
А тоді він випиває занадто багато.
У мене є теорія про те, що кожен тато знає історичний факт,
який любить постійно повторювати.
Мій тато втік з комуністичної Угорщини у 1969-му,
тож його факт трохи чорний.
Слухайте.
«Крістіко,
знаєш,
усі думають, що найбільше людей убив Гітлер.
Це брехня.
Сталін вбив
найбільше людей,
але всі віддають лаври Гітлеру,
наче він якийсь особливий.
А він, трясця, не особливий».
Я така: «Що?
Ти заздриш Гітлеру? Це…
Ти кажеш, що Гітлер чемпіон з геноциду? Це маєш на увазі?»
Божевілля.
І тепер уявіть, що я сиджу з кимось за столом,
і хтось згадує Другу світову…
і я така: «Насправді Сталін вбив
більше людей, ніж Гітлер.
Так.
Ви думаєте, Гітлер особливий? Він не особливий».
І це так дратує. Я мушу це слухати.
Мушу слухати, бо я єдина дитина.
І в такі моменти
я б хотіла мати 180-кілограмову співзалежну сестру.
Знаєте, важить 180 кілограмів,
постійно дивиться документалки
і переконана, що її зґвалтують і вб'ють.
Я така: «Убити можуть».
Нью-Йорк, я хороша людина.
Не ідеальна.
Я можу вдавати, що підбираю лайно за собакою.
Щоразу, як мій собака сере, має вийти сусідка,
а я завжди забуваю мішки й маю розігрувати сцени.
«Стривайте, де ж вони.
Десь є. Не знаю».
Коли вона проходить повз, я така: «До біса твій газон».
У тебе є садівник.
Хороша людина, не ідеальна.
Я відмовляюся підвозити до аеропорту
людей мого віку.
Боже мій. Слухай, якщо тобі вже за 40
і ти не можеш сама доїхати
до аеропорту, це означає, що в тебе немає 50 баксів.
У тебе немає 50 баксів.
Залишся вдома й попрацюй над резюме.
Хороша людина, не ідеальна.
Я не хочу чути
про твою підготовку до тріатлону.
Боже, є щось гірше за це?
Особа мусить сказати: «Ні, Крістіно,
спочатку я пропливаю два км
потім їду на велосипеді 90 км,
а тоді пробігаю 20 км».
А я така: «Що за фігня?
Що це за фігня?
Що таке
кілометр?
Я не сильна в математиці».
Хороша людина, не ідеальна.
Не ідеальна.
Не з великої літери.
Просто намагаюся розірвати цикл спадкової травми.
Коли я стала матір'ю, я не знала, що робити. Плану не було.
Тож я робила, що зробив би кожен —
почала шукати відповіді в соцмережах.
Боже, там всі брешуть,
але мами, ці сучки брешуть найбільше.
Так? Що вони завжди кажуть?
«Бути мамою — найкраща у світі робота».
Слухайте, я люблю своїх дітей
більше за життя,
але материнська робота
точно не найкраща.
Я б сказала не мати роботи — це найкраща робота.
Або інстаграм-модель. Оце робота.
Друзі, в інстаграмі є чоловік,
що заробляє мільйони доларів тим,
що носить підгузки для дорослих.
Перефразую.
Я підписана на нього.
Він чудовий.
Він такий товстий і спітнілий,
а його груди схожі на свинячу відбивну,
сиру відбивну, яку впустили на підлогу перукарні.
Клас.
І він позує найкраще.
Він завжди стоїть на фоні цегляної стіни.
Стає в такі кокетні пози.
І такий:
«Ні».
Прекрасно. Я люблю його.
Обожнюю.
Як гадаєте, коли він був малим
і плакав, його тато казав:
«Не будь дитиною».
«І хто зараз плаче, татку?»
Коли я стала мамою, я була ідіоткою.
Я вірила, що всі ці вислови, що лунають про дітей,
такі як: «Щастя в дітях».
Не в моїх.
Мої завжди говорять якісь злі речі.
Минулого тижня Елліс назвав мене довбецалом.
Я така: «Ні, це дурбецало.
Відкрий рота, коли говориш.
Вияви повагу».
Так.
Дурбецало.
А тоді менший, якому три роки. Я міняла йому памперс,
і там був великий ковлях,
і він такий:
«Бачиш там свою сім'ю?»
Я кажу: «Так, мою маму».
Вони такі агресивні.
Вони, як агресивні чоловіки, що завжди проводять допити.
Куди ти йдеш? Що ти робиш? Що таке «Лексапро»?
Боже мій.
Вони застали мене голяка
й просто почали сміялися.
Менший зазначив. Це капздець.
І це я його навчила. Я.
Боже мій.
Вони зруйнували мій будинок.
Наразі я замінила два унітази,
бо вони змивали в них машинки.
Я зайшла й побачила, як моя шестирічна дитина замальовує фугівку
перманентним маркером.
І усюди насцяно.
Усюди. Вони пісяють у такій позі, ніби вони заарештовані…
Я тепер як дегустатор сечі.
Я проходжусь будинком і така: «Це трирічний хлопчик, чудово.
Це шестирічний.
Сорокадворічний комік, цікаво».
І дозвольте сказати дещо тим, у кого немає дітей.
Шлюб…
колись я вірила, що в шлюбі все порівну.
А тоді з'являються діти.
І вся рівність зникає. До біса те, що ви почули.
Щодня це шоу однієї мами.
Трясця, мамо.
Мамо.
Мам.
Так.
Я така: «Зміню ім'я на Тато».
Бо від нього ніхто нічого не хоче.
Татко хоч посрати може сам.
Коли я іду в туалет,
мій шестирічний син грається там Лего,
а собака створює інтенсивний зоровий контакт.
Чому вони підморгують…
«У чому секрет, подруго?»
Ти какаєш
Я какаю
Ти какаєш
Щоразу, як я іду в туалет, там мій старший син грається «Лего»,
собака дивиться в очі, а менший син сидить на коліні.
Додаткові бали, якщо ви їх ще й годуєте.
Це називається «Коктейль Мілвокі».
Не дякуйте.
Боже, я от зламала в червні щиколотку…
дехто вважає, що це була провина мого чоловіка.
Деякою мірою так і було.
Гаразд, зараз розповім. Ось що сталося.
Що ж, була глибока ніч.
Я щойно повернулася додому.
Я була виснажена. Біля мене була радіоняня.
Діти тоді спали на першому поверсі,
а ми спали на другому. Більше ні.
Але неважливо. Дитина кричить у радіоняню,
і якщо ти мати,
ти знаєш, що коли дитина плаче, ти можеш міцно спати,
але ти це відчуєш.
Кожною клітиною себе ти відчуєш, що дитина плаче.
Це як Ума Турман
у «Кримінальному чтиві».
Дитина!
Добре.
Це моя реакція.
Мій чоловік…
Тож мій чоловік стверджує,
що він не чує…
як діти вночі плачуть.
Не чує, як плачуть вночі діти.
Тим часом за 20 будинків звідси
може залунати вступна тема передачі про футбол
і його батьківський стояк твердішає,
і злітає до небес.
Тож я впала зі сходів,
коли спішила до дітей,
і так зламала щиколотку.
Оце материнська любов.
Срана материнська любов.
І ніхто не скаже, але материнство — це емоційні гірки.
Я то зла, то розлючена,
то виснажена, то схвильована.
І це кожні шість секунд.
І коли я вже готова викинути дитину в річку…
Вона усміхається мені.
Так, вони посміхаються вам посмішкою ліхтаря Джека…
а ви радієте як божевільні.
Ти така:
«Дайте ще десять!
Ну ж бо, Томмі. Ми сьогодні трахаємося!»
Так.
Але це поки ви не дивитесь The «Learning Channel»,
і не бачите тих засранців Даггарів
з їхніми 20-ма дітьми. Як можна мати 20 дітей?
Чому це легально?
Служби захисту тварин не дозволяють заводити шість котів.
Я люблю «TLC».
Моє улюблене шоу там — «Маленькі люди, великий світ».
Хіба не було б чудово, якби вони з'єднали його
з маленькими будиночками?
«Маленькі люди, нормального розміру будинки».
Ну ж бо, «TLC», ви можете краще!
Усі говорять про материнську любов, але ніхто не говорить про гнів.
Для мене це час перед сном.
Так, перед сном. Боже.
І експерти радять робити все рутинно, так?
Гаразд. Добре. Чудово. Північ, ми в піжамах. Уперед.
Я роблю це все. У мене є жалюзі, апарат з заспокійливими звуками, історії,
і що ж далі?
«Я хочу пити».
Не знаю, що з не так з водяними потребами цього покоління.
Присягаюся, батьки давали мені воду раз на тиждень.
Ми пили «Фреску». Не знаю. Я була зневоднена.
Це перша стадія. Далі йде друга.
«Хочу какати».
А третя це:
«Під моїм ліжком монстр».
«Добре, передавай привіт. Не знаю, що сказати».
Одного вечора
мій старший син приходив вісім разів.
Вісім разів.
І та лють, що скипіла в мені…
Шестирічному хлопчику не скажеш же…
Я не можу сказати:
«Друже, братику, хлопче,
звали звідси, чого пристав?
Звали куди далі. Послухай сину,
у нас з твоїм татом щоночі лише півтори години вільного часу.
Лише півтори години, щоб накуритися…
Подивитися "Міняю жінку"…
Швидко потрахатися й заснути, щоб повторити все завтра.
І, синку, це не хороший секс, це сумний подружній секс.
Ми навіть не дивимося одне на одного.
Я просто лажу на боці,
а твій тато здирається на мене.
Я вже й не роздягаюся, я просто
спускаю свої спортивні штани».
Просто дозволяю цьому статися.
Чорт забирай.
Я знаю, що немає ніяких
злакових батончиків без горіхів. Знаю.
Це маячня.
Коли там наступний сезон «Бріджертона»?
Скільки це триває?
Я купила шматочки органічної індички? Я дійсно…
Це моє життя.
Так я розриваю цикл спадкової травми.
Саме так.
Саме так. Потрібно залишатися в грі. Просто залишатися в грі.
Лише це й потрібно.
Я борюся з перфекціонізмом. Це велика проблема.
Я порівнюю себе з ідеальними мамами.
Знаєте цих сучок?
Цих ідеальних мам?
У них четверо дітей і вони носять розмір S.
Що вона каже? «Я на інтервальному голодуванні».
Так само як і пів світу. Це називається голод.
Найгірше, це коли вона говорить: «Мій чоловік — мій найкращий друг».
Гидота. Це ті самі люди, що цілують у губи мам та тат.
Я впевнена.
Ні, твій чоловік не твій найкращий друг.
Найкращий друг — це людина, якій ти жалієшся на чоловіка.
Ні.
Ну, скажу одні річ, яку зробила правильно.
Я в шлюбі з одним чоловіком уже 17 років.
Саме так.
Сімнадцять років.
Я вийшла заміж за психопата.
Ось деякі ознаки психопата.
Посеред зими
він наставляє на себе вентилятор і лягає спати.
«Мені жарко!»
«Так, бо ти псих,
а в психів вища температура тіла,
що дозволяє їм стояти голими під холодним дощем з тесаком».
Я розповіла про це добрій прибиральниці, а вона така:
«Ну, може, це тому, що він волохатий».
Я така: «Звідки ти знаєш, сучко?»
Тоді я згадую, що вона чистить раковини.
Бідна жінка, я знаю.
Ось як ще визначити психа.
Подивіться на стрічку на Netflix.
Погляньте, що Netflix їм пропонує подивитись,
бо це показує всі інтереси людини.
Виявляється, мій чоловік зацікавлений лише у двох речах:
або серійні вбивці,
або Друга світова війна.
І він любить дивитися свої шоу, коли я починаю засинати вночі,
тож я чую або:
«Тож вбивця вбивав лише блондинок, у яких було двоє дітей».
Або:
Ви знали, що Сталін, взагалі-то, вбив більше людей,
ніж Гітлер?
Знали?
Як там кажуть про психів?
Що кажуть про таких психів як Браян Лондрі. Пам'ятаєте?
Що завжди кажуть? Кажуть: «Він був звичайним хлопцем.
Просто звичайним хлопцем».
Дозвольте вам сказати. Мій чоловік звичайний, як день.
Суперзвичайний, розумієте?
Він не знає, що таке підковдра.
Або пергола.
Він думає, що очищення організму — це ретельніше шкрябання дупи в душі.
Звичайні хлопці не розуміють тонкощів чи натяків,
тож коли питають: «Що хочеш на день народження?»
Не кажіть «нічого».
Бо це вам, бляха, і дістанеться.
Але мені це подобається.
Мені подобається бути в шлюбі зі звичайним чоловіком. Клас.
Це надзвичайно легко. Їм для щастя потрібні три речі.
По-перше, сендвічі.
Сандвічі. Робіть їм час від часу сендвічі.
Не вигадуйте зайвого. Без огірків.
Без хумусу. Нічого такого.
Дві скибки хліба і щось, у чого колись билось серце.
Ось так. Усе, що потрібно.
Легко. По-друге,
спорт.
Вони люблять спорт.
Мій любить американський футбол.
Гра триває чотири години,
а потім ідуть дві години аналітики,
де колишні гравці, що втратили форму
сидять і говорять про гру,
яку ми щойно бачили,
бо в них пошкоджений мозок
і доводиться використовувати колективну пам'ять п'яти,
щоб сформувати одну змістовну.
Клас. А ще в них є типові для татів жарти.
Вони такі:
«Ріку, ця чірлідерка підіймає мені не лише бойовий дух».
Це як чоловіча версія «Погляду». Їм таке подобається.
І вони такі потворні.
Усі чоловіки такі… Боже, вони б не дозволили жінці,
потворній як Лу Гольтц…
Та він ледь говорить. Такий…
«Твоя правда, Лу, салямі — недооцінене м'ясо».
Так.
Вівсянку легко жувати, Лу. Це правда».
Проте я не чіпляюся до нього через це.
Чому? Бо він вдома
на дивані з собакою, дітьми
та однією жінкою, яка розуміє, що це класний чоловік.
Саме так, пані. Поплескайте.
Це хороший чоловік.
Це чоловік, з яким ти в шлюбі. Любить спорт, сендвічі.
І на останок.
Третє в списку.
Секс.
Потрібно займатися сексом
з чоловіком. Що ж…
Я не прикидаюся збудженою гарячою дружиною. Я не така.
Дійсно ні.
Якщо чесно,
після дня з моїми молодшим та старшим синами
я сухіша…
ніж вареник Рут Бейдер Гінзбург.
А вона мертва, тож вона пустельно суха.
Я знаю. Ну не хочеться сексу.
Я хочу здатися. Хочу підстригтися у собачого перукаря,
купити весь одяг на «AutoZone», наприклад такий, як носять механіки.
Ось що я роблю.
Я створила йому графік. Ми займаємося цим що три дні.
Що три дні.
Бо ось, що я помітила.
За три дні формується лють.
Наче заставка в передачі «60 хвилин».
А тоді десь тут…
«Морозиво надто холодне!
Сіль надто солона!»
І тоді мені треба нагодувати ведмедя.
І я роблю це не заради нього,
а заради себе та безпеки наших дітей.
Я знаю, що мами це дивляться
і такі: «Ну мені не дуже хочеться займатися сексом». Так.
Можете йому подрюкати.
Або як я це називаю:
подоїти коня.
Розкажу особисту історію.
Якоїсь ночі…
Так, якоїсь ночі
ми з чоловіком чудово покохалися,
і він відкочується і каже:
«Ти мною пишаєшся?»
Я така: «Так, звісно».
Він каже: «Ні, ти мною пишаєшся,
бо я весь час хотів пукнути…
але не зробив цього з поваги до тебе».
Я така: «Ти взагалі вважаєш мене за жінку?»
Я кажу: «Не стримуйся. Мені байдуже».
Але це шлюб.
І таким він і є.
Бути дорослою і жити сімейним життям
непросто,
але це марафон.
Не довбаний тріатлон, а марафон.
І я зрозумів, що мені треба робити перерви.
Зроби перерву й повернися.
Тож мені подобається
робити манікюр,
і я роками ходжу до однієї жінки.
І за п'ять місяців після другої дитини, за п'ять місяців після пологів,
я пішла до неї.
Вона дивиться і каже:
«О,
ти вже народила?»
Так, вона каже: «Ти якась товста».
Думаю: «Чи можна так говорити з пасербицею, клята суко?
Чи можна так?»
Слухайте, я знаю, що я не маю говорити з цим акцентом…
але це було кумедніше, так? Було набагато краще. Ну ж бо!
Доводиться так робити.
Гаразд, коли я зламала щиколотку,
до мене прийшло неймовірне усвідомлення. Ось що трапилося.
Зламала щиколотку в чотирьох місцях,
вона вивернулася.
Так, і ось я в реанімації,
і лікар каже: «Треба вправити ваші кістки.
Я дам вам кетамін, щоб ви цього не пам'ятали».
Так.
А потім він каже:
«Можливо, зараз ви побачите мультик».
Я така: «Так, док, крутецько.
Давайте його сюди».
Знаєте,
я готувалася до цього лайна все життя.
«Хто тепер невдаха, мамо?»
Мені дали кетамін і…
Я провалилася в четвертий вимір,
а потім почалися
галюциногенні видіння, типу,
реальні галюцинації.
Я в четвертому вимірі,
і з'являється Пакмен,
і на ньому сідло,
бо зараз я живу в Техасі, і, гадаю, воно саме звідти.
А Пакмен каже: «Застрибуй, панянко».
А я: «Гаразд, Пакмене».
Я сідаю, і ми їдемо, так?
Я бачу свого батька,
але я сповнена співчуття…
і любові,
і я пробачаю йому.
Я пробачаю йому те,
що він не став батьком, якого я хотіла мати.
А потім я подякувала йому за круті історичні факти…
і за те, що навчив мене йти по життю танцюючи.
А потім
я знову на Пакмені.
Тепер я бачу свою маму,
і я сповнена співчуття і любові,
і пробачаю їй, що не змогла стати матір'ю, яку я хотіла мати.
А потім я дякую їй за шуби…
і за те, що зробила мене стійкою.
Стійкою.
Тому що, коли мені було сім,
я вже використовувала плиту…
щоб підпалювати свої цигарки.
Так.
І потім я їду далі.
І тепер я бачу своїх дітей,
своїх прекрасних хлопців,
і мене переповнюють любов і вдячність,
що вони існують, дали мені мету,
щодня змушували мене бути кращою матір'ю і кращою людиною.
І кетамін перестає діяти…
і мій чоловік поруч зі мною, і він
тримає мою руку.
Так, я хапаю його і тягну до себе,
і його обличчя прямо тут, і я кажу:
«Я знаю.
що ти чуєш, як діти плачуть уночі».
Дякую, народ.
Дуже вас люблю. Дуже дякую.
Переклад субтитрів: Павло Дум'як