Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Подивіться на цих ідіотів-парижан.
Погляньте на цих недоумків-марсельців.
Переб'ємо їх по-одному.
Вони й оговтатися не встигнуть.
Ми не битимемося. Ми прийшли задля нашого друга.
Хлопці, що ми сказали?
Ми прийшли забрати наш кубок і піти звідси.
Той кубок — наша історія.
Він нас визначає.
Він наша зоря.
Без нього ми не підемо.
ЗА 15
ДНІВ
ДО
ЦЬОГО
КУБОК ЄВРОПЕЙСЬКИХ ЧЕМПІОНІВ
Звісно, вони пестили мене…
Пані та панове, історична мить.
ОМ став чемпіоном Європи. Капітан Дідьє Дешам.
Він підходить до кубку, тисне руки представникам.
«Вітаю, мадам, сер. Вітаю». Уже майже.
Він його піднесе.
Він це робить. Зараз поцілує.
Ось так! ОМ стали чемпіонами Європи!
На обличчях фанів радість!
Після 38 років
ОМ стали чемпіонами...
- Доброго ранку, пане Президент. - Доброго.
Дивіться, змінили світло, поставили лампи 30 ватт.
Перевіряю, чи він досі сяє.
Досі сяє?
Так, як і щоранку, Самі.
- Мені ніколи не набридне. - Так.
Слухай, Самі. Я говорив із другом.
Шкода, що ти не їздив подивитися квартиру.
Дякую, сер, та мені краще в притулку.
- Я потрібен дітям. - Потрібен дітям?
- Так. - Так.
- Гарного дня, сер. - І тобі.
Ти дійсно гарний сьогодні.
Напишу тобі на електронку. Так ти його отримаєш. Бувай.
Привіт, хлопці. Дані, я дістав тобі квиток.
Добре!
- Самі! - Привіт, діти!
Як малі монстрики?
Як справи? Усе гаразд?
- Як сам? - Добре.
- Так. - Ось чотири квитки, про які ти питав.
- Чудово. - Самі твоя нянька, тату?
Ні, Самі не нянька.
- Він наче сім'я. - Підеш додому?
- Так. - До завтра.
- До завтра! - Бувай.
- Ходімо. - Діме, лови!
Як на полі.
Чемпіони Європи! Найкращий день мого життя!
Я вагітна!
- Ти вагітна? - Так!
Уперед, ОМ!
Бачиш, Самі?
Твоя кров не червона.
Вона біло-блакитна.
Я люблю тебе, синку.
Я люблю тебе, синку!
Двох відомих фанатів «Олімпік Марсель»
вбито сьогодні внаслідок трагічного випадку.
Вони їхали в Бордо на виїзну гру.
У них залишився шестирічний син, Самі.
Наші думки з ним.
ОЛІМПІК МАРСЕЛЬ
КЛАСИЧНА ІСТОРІЯ
Самі!
Для приготування страви спочатку треба нарізати легені,
потім змішати соус…
Ось і він!
Пане Ернесте, як ся маєте?
Добре.
Буде краще, коли діти заберуть м'яч із мого подвір'я.
Ернест добра душа,
але не треба перегинати.
Також було б добре, якби ви не спускали їхнього м'яча.
Гарного вечора.
Я веду Таноса покакати.
Витримати його не можна.
Привіт, Терезо.
- Потрібна допомога? - Ні, але дякую.
Щойно бачив Ернеста. Він мене доведе.
Забудь про того буркотуна. Він добрий сусід.
- Вони на тебе чекають. - Так.
Не прикидайтеся, що спите, діти.
- Самі! - Так!
Як малий монстр?
Радий тебе бачити, Самі.
Припини, Малий Макроне. Набрид.
Так, припини, Малий Макроне.
- Самі, чому ти завжди це приносиш? - Що?
- Де кубок чемпіонату? - Я не можу просто забрати кубок.
Я обіцяв, що ми на нього подивимося, але не зараз. Терпіння.
Софьяне, усе гаразд?
- Так. - Чому ти в шовковому халаті?
- Так? - І ті сонячні окуляри?
- І що? - Зараз 21.00.
Так, і що?
Ще й одеколоном облився. Ти ж нікуди не зібрався?
Що? Не можна добре пахнути ввечері?
- Не можу робити те, що хочу? - Давай. Іди.
Не спізнися завтра. Я наряджуся заради Классіко.
Ще б пак.
Хочу побачити кубок.
- Так, я теж! - І я.
Назбирати вподобайок, як Бастьєн.
Дивіться, яка маленька зірочка.
Не хвилюйтеся, побачите. А зараз бігом у ліжко!
Нас важко винити. Ти нам шість місяців обіцяєш.
Так, давайте спати!
Ми з Марселю!
Ми лягаємо спати!
Уперед, ОМ!
- Усім добраніч. - Добраніч!
Софьяне, серце ліворуч!
І так ОМ стали першою французькою командою,
що має зірку на футболках.
Самі, намалюй кубок з великими вухами.
А тоді ти заснеш, добре?
Вимкнути світло!
Серйозно? Вони вже засинали.
Гей! Що ти робиш?
Не сердь собаку.
- Це не іграшка. - Іграшка.
- Ні. - Так.
Ні, не іграшка.
То ви кидаєте нас за місяць?
- Тобто? - Ти не чув?
Я тобі нічого не казав. Це секрет.
Знаєш, через те...
Я чув, що власник планує все знести й побудувати паркінг.
Ернест сказав: «Чому б ні?»
Ходімо.
Фас!
Молодець.
Не хотіла тебе хвилювати.
Сказали за місяць виїхати.
Наскільки ми протермінували сплату?
Подивимося... Майже три тижні.
Не так і погано.
Так. Один рік і три тижні.
Треба було сказати мені, Терезо!
Це божевілля.
Ми робимо добру справу, а вони нас женуть.
Я прийняла забагато дітей, Самі.
Я все пробувала. Благодійні, державні організації, спонсорів...
Не знаю, що ще робити.
Отже...
- Отже що? - Ну...
Ми з Софьяном дивилися новини й погодилися.
Це непогана ідея. Потрібно лише 48 годин.
Подорож до Марселя й Марбелли.
Від тебе нічого не треба.
Лише привези пакунок.
Ти збожеволіла?
Це контрабанда. Шлях до в'язниці.
Ну, у мене є безліч інших ідей.
- Слухай. - Це вже страшно.
ГУССІ
- «Гуччі»! - Ой.
Тут є все. Непогано, га?
РІБАК
«Рібок». Усіх кольорів.
Є все. Навіть годинник.
Поглянь на цей.
Гарний, правда?
«Псартек Філіпп»?
Чув про нього?
- Неймовірно! - Відійди.
Я про це подбаю. Навіть не думай.
Де ти візьмеш гроші впродовж місяця? Скажи мені.
Терезо.
Довірся мені.
Що за «Ренте і Шатон»?
ОСТАТОЧНЕ ВИСЕЛЕННЯ
Якщо нічого не зробити, притулок закриють.
Ні, не закриють. Добре, що ти прийшов до мене.
Але це великі борги.
Знаю. Де ж дістати гроші?
Я поговорю з Фондом ОМ.
Зосередься на Классіко.
Ми виграємо в «Парі»!
Дякую, сер. Уперед, ОМ!
Классіко легенд з Раванеллі!
Штрафний за підніжку. Було?
- Так. - Лорен Блан.
- Так. - Пам'ятаєш його?
- Привіт, Джеффе. - Усе добре?
Пам'ятаєш, проти кого стояв Лорен Блан?
- Проти кого? - Мене.
Що? Ти ще тоді не народився!
ЙОУ № 10
Кікі, скажи йому, що я народився на велодромі.
Перепрошую, Йоу. Можемо обговорити зібрання фанів?
Не починай суперечку!
Просто раптом комусь цікаво.
Кому?
Мені цікаво, але...
КІКІ ПСИХОПАТ
- Чудово. - Як завжди сам.
То що напишемо на останньому плакаті?
«Ви невдахи. Підходьте, отримаєте...»
Ні. Серйозно, Кікі.
Якщо не можна нічого сказати, трахнемо їхніх мам.
Молодець. Я знав, що ти щось вигадаєш.
Мами... Гарно й люб'язно. Чудова гра.
Ідеально, правда?
Що скажеш, Джеффе?
- Гей, Джеффе. - Усе нормально?
ДЖЕФФ ЖАРТІВНИК
- Він утопився у склянці? - Усе добре...
- Просто... - Скажи нам.
Мене підвищили.
- Це чудово! - Молодець.
- Дали корпоративну машину. - Овва!
- Купони на відпустку. - Ого!
- Купони на харчування. - Та ти що!
- Річний бонус. - Круто!
І це в Парижі.
- Чорт. - Це погано.
Знаю.
Чекай, Джеффе.
Чому це лист до «Кевіна»?
Кевін це я, скоротив до Джеффа.
- Ти ж Йоан? - Так.
- Але звешся Йоу. - Так.
Як і в мене. Скорочена форма.
Скорочена форма. Кевін — Джефф.
Точно.
То що з тим підвищенням?
Яким підвищенням?
- Париж — не підвищення. - Збожеволів.
- То покарання! - Здурів?
- Тримай. - Я радше помру, ніж туди поїду.
- Звільняйся. - Звільнятися?
- Ти мусиш. - Добре.
- Піду від них! - Так!
Що таке?
- Якщо звільнюся... - Що?
То втрачу роботу.
Це ідея.
...сильні вітри, матч між Марселем і Парижем.
Але ПФЛ вирішила перенести цей матч Классіко на пізнішу дату...
А щоб їх!
Ті негідники постійно нас підставляють!
Тобі гаплик!
Що ти робиш?
Я трохи ошалів. Але відпустило.
Нічого, матч лише перенесли.
Ми ще розтрощимо Париж!
Уперед, ОМ!
Уперед, ОМ! Уперед, Марсель! Уперед!
Уперед!
Ти брехло, Самі.
Я не винен, що є вітер.
- Ти брехав про притулок. - Що?
Приходили судові пристави, і ми все чули.
Я не брехав. Просто не сказав вам.
Маячня. Збрехати, не сказавши, все одно ганьба.
За місяць нас закриють і розділять?
Ні, я все владнаю. Будь ласка, довіртеся мені.
Не варто панікувати.
Народ, я знаю, як врятувати притулок.
Софьяне, не вигадуй. Нехай дорослі все вирішать.
Як ти це владнаєш?
Порожніми обіцянками?
Можемо покладатися тільки на себе.
- Що це таке? - Терезо.
Скажи їм, що в мене є план.
- У Самі є план. - У мене він дійсно є.
Це правда. Так. Усім спати. Завтра до школи.
На все свій час.
Ходімо.
Піду почищу зуби.
Ходімо, Софьяне. Поквапся.
Ні, Терезо. Ні.
Тільки не це, після всього, що ти зробила.
Що не так?
Що я зробила?
Спочатку пластівці.
Що?
Я 30 років це роблю. Я все знаю.
Подивися на коробку. Спочатку пластівці, потім молоко.
Це лише зображення!
Алло.
Так, пане Президент.
Ні, я не бачив.
Якого...
Це жарт?
Чорт забирай.
Ми не хотіли його красти.
Лише позичили.
Якщо позичили,
то де кубок?
Присягаюся, він був тут.
Добре, заспокойтеся.
І скажіть мені, що саме сталося.
Піду почищу зуби.
Тільки не кажи, що ти брав мою машину.
Не розумію. Нащо брати кубок?
Малий Макроне, розкажи те, що казав нам.
Концепція попиту й пропозиції.
Зважаючи на рідкість продукту та кількість лайків під фоткою Бастьєна,
за ціною десять євро за фото з кожного фаната,
і це ще занижена пропозиція,
ми могли б вирішити проблему притулку за одні вихідні.
Гіршої ідеї я ще не чув.
Кубок у кабінеті президента.
Заходимо тут.
Бастьєне, ти відчиняєш двері ключ-картою Самі.
Софі, ти вирубаєш камеру.
Народ, часу буде обмаль.
На жаль, ми пропустили ту камеру.
- Але ми збиралися його повернути. - Це пом'якшує провину?
Тобто? Ви хоч уявляєте, як схибили?
Ви уявляєте? Ви не діти!
Щойно я знайшов рішення, ви таке утнули.
Самі, йди поглянь!
Що?
Дивися!
Дідько, ні.
Ні!
Вони спаплюжили твою машину.
Ти щось чула минулої ночі?
Паризькі фани були скрізь.
Що?
О ні.
Дідько. Це були парижани!
Які парижани?
ЧАРІВНИЙ ПАРИЖ
Вони позичили кубок, щоб урятувати притулок.
Це поставило мене в незручне становище.
Вони схибили, але не крали кубок.
Тепер я не можу піти до Фонду ОМ.
Повірте, діти його не крали. Це парижани.
Парижани? Безглуздя якесь. Навіщо це їм?
Хтозна. Може, щоб дістати його під час наступного Классіко.
Це було б так принизливо.
Так, принизливо. Але я мушу викликати поліцію. Вибач.
Ні, не робіть цього, сер.
Вони закриють притулок і викинуть дітей на вулицю.
Так…
Подумайте про дітей.
Знаю, це сумно, та вибору в мене немає.
До того ж, то був твій ключ-карта.
Вибач, але тебе відсторонено.
Давай.
Дайте мені час, я його знайду.
- Де? - У Парижі.
Парижі?
Ти 20 хвилин не витримаєш. Ти ніколи з дому не виходив.
Що завгодно заради клубу. Дайте мені шанс урятувати притулок.
Даю 15 днів, до Классіко. І все.
Дякую, сер.
КЛАССІКО Д-15
Я поверну кубок додому.
Після скасування матчу «Парі»-ОМ
паризькі фани, що приїхали, висловили своє незадоволення.
Сподіваймося, за 15 днів пристрасті охолонуть на матчі на «Парк де Пренс».
- Як ти? - Добре, Бернаре. А ти?
Добре, дякую.
- Пане Пардо. - Як життя?
- Для мене це честь. Ви легенда. - Так?
Дякую.
- Маркусе. - Так, Бернаре?
- Принеси мені дюжину таких. - Зараз принесу.
- І мавританський коктейль. - Звісно.
То що, хлопці, які новини?
БЕРНАР ПАРДО ЛЕГЕНДА
Я їду в Париж.
Маю закосити під парижанина.
Ви грали в обох клубах. Як мені вписатися?
Правило перше,
ніколи не усміхайся.
Усмішка в Парижі викликає підозри.
Тебе помітять.
- Гей! - Що?
Що я щойно сказав?
- Тебе одразу засічуть. - Умить.
Чао. Капут. Наступний.
Гаразд.
У Парижі
треба хмуритись.
Якщо знепритомнієш на вулиці, не чекай на допомогу.
- Та ну! - Переступлять через тебе.
Переступлять через тебе, бо в них немає часу.
Немає часу.
А якщо хтось стрибне на колію метро,
що б ти зробив?
Досить гостра ситуація.
Викликав би поліцію або швидку...
Помиляєшся!
Треба кричати.
Правило друге,
треба кричати.
Бо ти спізнишся на роботу.
Ось що важливо.
Важливо.
Не будь сумний. Не будь шокований.
- Побурчи через це. - Бурчати?
Правило третє,
бурчи без упину.
Покажи, як ти бурчиш.
Бурчи.
Ні?
Треба тренуватися.
Бурчати дуже важливо, якщо ти парижанин.
Жах. Просто жах. Геть ні.
Дозволь тобі допомогти.
Як бурчати?
Маю в Парижі доброго хлопця.
Друг. Хороша людина. Побачиш.
Його звуть Блез.
- Гаразд. - Він тобі допоможе.
Чому ти хочеш перестрибнути через себе?
Почни з... Істра,
Антиби, Мандельє-ла-Напуль,
а тоді вже дістанешся Парижа.
У мене немає вибору.
У столиці нелегко тим, хто ніколи не залишав Марселя.
Є ще дещо.
- Мова. - Вони говорять не французькою?
- Зворотній сленг. - Що?
Зворотній сленг.
- Що... - Повторюй за мною.
Не кажи «дивитися». Кажи «глядіти».
Так, про «глядіти» я знаю.
- Не кажи «дякую». - Треба «подяка».
Ні.
Взагалі не треба дякувати.
І останнє.
Не «той хлопак», коли на когось указуєш, а «хлопак отой».
- Хлопак отой. - Хлопак отой.
Хлопак отой. Гляди. Хлопак отой, чорт.
Ні...
Стеж за акцентом.
Як хтось помітить твій акцент, кажи, що ти корсиканець.
- Корсиканець. - От побачиш. Тебе боятимуться.
- Так. - Так?
Але
якщо одного вечора засумуєш,
це рятувало мені життя.
Що це?
Цукерки пастіс, як засумуєш за домом.
Не втрачай і хвилини. «Довіку перший…»
СТАНЦІЯ ЛІОН
Вибачте, сер. Вибачте.
Ну ж бо, рухайся!
Шевелися, чорт!
Вибачте, пані.
Я шукаю...
Чого тобі? Хочеш померти, довбню?
Це що, твоя вулиця?
Сучий сину!
Я лише дорогу шукаю.
- Забирайся! - Швидше, бо вб'ю!
Дівчата з півдня Кажу тобі
Не будь-які дівчата
Будь-які дівчата
Дівчата з півдня Як сонце
Яскраві й теплі І змушують посміхатися
Найкращий краєвид
Моє улюблене літо
Вона відібрала мою вулицю
Середземноморську
Овва!
Молодці. Чесно.
Дякую.
А дівчина була з півдня? З Марселя?
- Ні. - Ні?
- А що, ти звідти? - Ні.
- Авжеж, так! - Ні-ні.
Приховуєш акцент, але усміхаєшся.
Ти з Марселя.
Дякую...
Доброго дня, пані.
Вибачте, я сходи шукаю...
Серйозно?
Привіт.
НАМАГАЙТЕСЯ НЕ КОРИСТУВАТИСЯ ЛІФТОМ
Блез?
Знаю, про що ти думаєш.
Перепрошую.
Ти думаєш:
«Як йому вдалося вичепити таку перлину в центрі Парижа?»
Так.
Лише за 1950 євро на місяць.
- З комунальними. - Точно.
Авжеж, я ж не божевільний!
І я про все набрехав у анкеті.
Усе вигадав.
Авжеж, туалет спільний на десять квартир,
та хто ще може похвалитися, що до 7-ї лінії лише 15 хвилин?
Блез?
- Блез. - Блез.
- Блез... - Блез.
Тобі подобається Париж, це круто.
Ні.
Ні, це не круто.
Мені пощастило
жити в Парижі.
Розумієш, Париж...
Париже, моя любов
Париж то Менільмонтант
Ходи сюди.
Це мій Париж
Це маленьке шардоне
Це Па...
…риж
- Ось так. - Так.
Це Париж.
Париж це парк Бютт-Шомон, канал Урк.
Париж це блошиний ринок Сент-Уан.
Тут найкращий фалафель!
Париж...
- Мій собор. - То ти художник?
Я малюю натюрморти,
але в сучасному стилі.
Наприклад, я намалював цей рулон.
- Ясно. - І мій шедевр...
Я назвав його «Вікно у двір».
Бо на ньому вікно...
У двір.
Бернар сказав, ти можеш допомогти затесатися до паризьких фанів,
то є план чи порада?
Так, плани... Не просто план.
- Це твій план? - Так, я його сам зв'язав.
Ну, якщо ти сам...
Ось так.
Будь обережний.
- Чому? - Від тебе пахне пастісом.
КЛАССІКО Д-12
УПЕРЕД ПАРИЖ
Дякую.
Я Маріо.
МАРІО ДУРОГОН
Це вода?
- Так. - Думаєш, це наймокріша рідина?
- Так. - Помиляєшся!
Наймокріша рідина то молоко.
Слухай, його дійсно видно.
- Здається, я про це десь читав. - У школі.
Це тут фанати перед матчем збираються?
Це моя команда, моя сім'я.
Так, ясно.
Високий хлопець, Карліто, тут шеф.
Пам'ятайте три принципи.
Хоробрість, доброзичливість і добрий настрій.
КАРЛІТО ШЕФ
Карліто класний. Він просто хоче, щоб ми, фани, справляли добре враження.
Точно.
А ще він шеф у крутому ресторані.
Розкішна їжа і ПСЖ — його пристрасть.
- Можеш мене познайомити? - Ні.
Він нікого не підпускає.
Навіть не знаю, чи він існує.
Точно.
А то хто?
То Евіан. Так і не скажеш, що він патрульний.
Приходить сюди розслабитися. Але не виходить.
Гей! У приміщенні не палити. Наступного разу дам у диню.
ЖАН-ЛЮК АБО ЕВІАН
- Заспокойся, татку. - Він закон порушує.
А той чувак в окулярах?
Пьєр. То Пьєр.
- Пьєр? - Права рука Карліто.
Ми його любимо.
Він вирішує, кого приймати у групу.
ПЬЄР ЧУДОВИЙ
Ясно.
А ти був тут, коли вкрали кубок у Марселя?
Що?
«Кобук».
Кубок Ліги чемпіонів.
Кубок Ліги чемпіонів? Ого! Оце так.
- Божевілля. - Здуріти!
- Він у Картушері. - Що це?
Це знають тільки члени клуба.
Саме так, друже.
Париж!
Уперед, Париж!
Париж чарівний!
Уперед, ПСЖ!
Ви сонні мухи чи як?
Ми потрібні гравцям, тож давайте!
Або підете додому в настолки грати, ясно?
Уперед, Париж!
- Як ти, брате? - Добре, а ти?
- Добре? - Так.
Мій брат називає мене «бро».
То як справи?
Фани на підйомі, ось як.
Не знаю, як до них влізти.
Схоже, плану каюк.
Як не можеш втертися до фанів,
зміни стратегію.
Ти ж завжди маєш запасний план.
А ще я багато фігні кажу.
Ти ж казав, що врятуєш притулок.
То знайди кубок.
- У мене й так інтернет 5G. - Не дури!
Дякую, не треба.
То як?
- Дивовижно. - Так.
Неймовірно.
Ти говорив із татом?
Більш за все мені подобається м'ясо.
- Дуже рівномірно... - Припини.
Він дзвонив, я був зайнятий.
- Передзвони, ти обіцяв. - Облиш...
Інакше не дізнаєшся про списки й трансфери.
Знаєш що? Та нічого.
Тепер він повернувся, і ми маємо бути під рукою?
Не розумію, чому ти не розумієш.
Ми діти.
Маєш рацію, я не подумала. Він наш тато.
Маю йти, уже другий тайм.
ЛІЗА ЧАРІВНА
- Привіт, як справи? - Добре, а в тебе?
Привіт, як ви?
Ваш бейджик, сер.
Бейджики. Як справи?
Чудово, дякую.
Алло.
Так, авжеж. У нашого голкіпера день народження.
Його мама й сестра щойно приїхали з Італії.
З ними я влаштую сюрприз.
Так.
Чекай, я передзвоню.
Так, Джеремі?
Щойно приземлився аргентинський дизайнер.
Ми добре про нього подбаємо. На його візит у Париж у нас великі плани.
Нічого, якщо я передзвоню? Добре, бувай.
- Приймаєте картки Амекс? - Так, авжеж.
Я і біткоїни приймаю.
Я тільки годинником можу заплатити.
Божевільний. Тут платять тільки готівкою.
Нічого, я за нього заплачу.
- Ні! - Будь ласка, я залюбки.
Вибачте, що вліз.
Серйозно, дозвольте. Чого бажаєте?
- Хот-дог. - Один хот-дог, будь ласка.
Хот-дог? Добре.
Щось іще?
Щось вип'єте?
- Сік, будь ласка. - Йому щось із цього.
Звісно.
- Ще щось? - Це все.
Ось. Решти не треба.
- Але з вас 16 євро. - Шістнадцять?
Овва.
- У вас є два євро? - Ні, вибачте.
Ось, залиште напій.
- Допоможіть. - Ви змерзли?
- Так. - Тримайте.
Тримайте.
- Ідеально. - Ви дуже добрі.
- Не переймайтеся. - Дуже добрі.
Із задоволенням.
Самі. Радий знайомству.
Феліпе Хуаніто Олівейро.
Три імені? Феліпе. Хуаніто. Олівейро.
Ясно. Феліпе Хуаніто Олівейро.
Отже, Феліпе Хуаніто Олівейро...
має ВІП-доступ до клубу з шампанським і закусками,
а сидить тут і їсть хот-дог?
Клуб запросив мене створити нову колекцію.
І представити її менеджеру, але...
А натхнення немає?
Власне, немає натхнення. А має бути, я аргентинець.
Дивно, у тебе немає акценту.
- Французька школа в Буенос-Айресі. - Тоді ясно!
То ти митець?
Так.
Я бачив в інтернеті, що митці приїздять побачити місто.
Щоб побути й надихнутися.
Якщо ти вже в Парижі, то, певно, робиш те саме.
«Канал Урк»,
«Найкращий фалафель»,
«ринок Сан-Уана».
- Це ж Париж! - Я навіть не знав.
Тут на кожному розі скарб.
- Мабуть, ти правий. - Авжеж!
У клубі натхнення не знайти.
Відчуй справжній Париж.
Справжніх людей. Тих...
що бурчать, коли хтось стрибає на колії у метро.
- Тут таке роблять? - Ти не знаєш місцевих звичаїв.
- Ні. - Ти що, Хуаніто.
Хуаніто!
Просто я тут нікого не знаю.
Пощастило тобі сьогодні.
Чому?
Поїдь за цією адресою. Спитай Блеза.
- Ясно? Блеза. - Блеза.
Він теж митець.
Він покаже тобі Париж.
- Послатися на тебе? - Так, і він тебе вигуляє.
- Справжній Париж? - Так.
Не «типу Париж». Ні.
- Париж! - Париж!
Бачиш? Ти вже в темі.
- Париж на тебе чекає. - Париж!
А твій бейдж... Він тобі не знадобиться.
Ваш бейдж, сер.
Ви мене не впізнали?
Феліпе Хуаніто Олівейро. Дизайнер із Буенос-Айреса. Згадали?
Феліпе?
- Власною персоною. - Вітаю.
Пропустіть, дякую.
Вибачте. Ласкаво просимо.
Без проблем. Мої вітання, шановні.
Арріведерчі.
Дідько…
Міні-бургери! Перепрошую.
Вибачте.
Перепрошую. Він мене не чує.
Даруйте.
Так, можна?
- Це безкоштовно? Добре. - Так.
Дякую.
Сорі, вибачте...
- Перепрошую. - Не може бути!
- Педро Міґель Паулета! - Так.
Легенда ПСЖ!
Найкращий гол ви забили...
- У ворота ОМ. - ОМ?
Проти Бартеза.
Я отримав бічний пас і закотив у ворота.
Гол...
Ні, я подумав про інший.
Ні, це гол португальцям.
М'яч подали отак перед голом.
Ви вдарили, тоді побігли до кутової штанги...
«Педро Міґель...» Овва! Типу...
Ні, інший був найкращим.
Гаразд.
Прошу.
Дякую.
- Дякую. - За ПСЖ!
За столицю Франції.
Так, ви, певно, здивовані, що я говорю французькою.
Я вчився у французькій школі в Буенос-Айресі.
Гаразд. Джеремі не зміг прийти, щось сталося.
Якщо вам щось знадобиться, звертайтеся.
Чудово. Так і зроблю. Власне...
Оскільки ви так добре знаєте ПСЖ,
я б хотів відвідати Картушері.
Я не знаю, що це. Але можу дізнатися.
- Було б чудово. - Добре.
Ось що можна зробити.
Я візьму ваш номер, щоб бути на зв'язку.
Ось моя візитка.
Чудово, Лізо.
- Рада знайомству. - Не забудьте!
- Обіцяю. - Гаразд.
Я дуже хочу потрапити в Картушері. Це таке класне місце.
Для натхнення. Коли я працюю, мені треба їсти.
Можу попросити в готелі, щоб їжу принесли вам у номер.
- У готелі? - Клуб забронював вам готель-люкс.
Серйозно?
Вітаю, пане Феліпе Хуаніто Олівейро.
Будь ласка, просто Феліпе.
- Дуже добре. Дозволите? - Авжеж.
Тут хтось є?
Це безкоштовно?
Так, клуб покриває всі витрати.
Усе крім шампанського.
Я не пив.
Я пожартував, сер.
Так, це номер-люкс Бекхема.
Джине, скільки в мене ще бажань?
Ти кидаєш чи ні? Зроби щось.
Самі!
Спокійно. Як мені зосередитися під таку музику?
Гаразд.
Давай.
Ну ж бо, годі дуркувати.
- Торкнувся. - Можеш краще?
- Авжеж. - То покажи.
Потрібно цілитися...
Я знаю. Відійди.
Торкнися тієї, що праворуч.
Ти надто близько.
Так, стань тут.
Безпека!
І так до кінця! Так!
Я горю, я горю
- Ні, ти заморожений. - Це моє.
Дивися сюди, дивися.
- Це моя. - Ні, моя.
Сопро, припини.
Вона нічия!
Як квіточки.
- Де мій телефон? - Ти все?
Я відповім.
Привіт, Со.
Привіт, я знаю, що ти усміхаєшся!
- Не усміхаюся. - Як там наші справи?
Я в процесі.
Кубок у тебе чи ні?
Ще ні.
Поквапся, брате, судові пристави знову приходили.
Трясця.
Якщо повернуться, скажи їм, що я знайшов рішення.
- Чому так довго? - Усе непросто, Со.
Я в дивному місті дивних людей.
- У жахливих умовах. - Ясно.
Але я маю доставити вчасно.
Завтра поставка до Іспанії.
Я врятую притулок.
Ніяких дивних планів, я все владнаю.
Знову брешеш?
Ні, я познайомився із сестрою фаната,
яка може провести мене в Картушері. Ясно?
Куди?
У Картушері. Там вони тримають трофеї.
Тоді поквапся, брате. Що як судові пристави знову прийдуть?
Не бійся, я підберуся до неї
і зваблю...
Легко.
Звабиш?
- Так, зваблю. - Звабиш її, Самі?
- Кубок у Картушері? - Так.
То картушни її.
КЛАССІКО Д-8
ЛІЗА.БРІ_ПСЖ ПАРИЖ
Старомодна дівчина.
ФРАНСУА ФЕЛЬДМАН - «НЕ ГРАЙСЯ»
Не грайся так
Ти ніколи не знаєш Як далеко все зайде…
Франсуа...
Фельдман?
Даруйте, сер.
Хто такий Франсуа Фельдман?
Ви зайняті?
Так, вибачте. Як завжди.
Закінчу за хвилину.
Гаразд.
Мабуть, вас уже нудить від тих круїзів з вашими ВІПами.
- Ні, це я вперше. Так. - Серйозно?
Це як Ейфелева вежа, парижани туди не ходять.
Неймовірно. У вас тут класні пам'ятники,
а ви до них не ходите.
Скільки квитків потрібно?
Відкинемо формальності.
Добре, якщо хочеш.
Скільки тобі квитків?
Треба відповісти зараз?
Попит великий. Це найбільший матч року, тому я беру заздалегідь.
Хоч ми вже знаємо, хто виграє.
Але ж матч за вісім днів.
Щороку одне й те саме.
Марсель ніякий. Гравці погані.
І фанати в них не дуже.
Але в нас зірка, ти що, здуріла?
Бачиш зірку? Поглянь, куди я показую. Ваша зірка — на небі.
І фанати в них не дуже.
Мабуть.
Я візьму квитки для дитячого притулку, який підтримую. Вони будуть у захваті.
Добре. Я про це не знала.
Так, авжеж...
Я дбаю про дітей.
Про знедолених дітей.
Якщо можна їх іноді порадувати, мені це в радість.
Для них це так незвично.
Молодь живить суспільство. За ними майбутнє.
Якщо можна... Знаєш...
Ти гарна.
Дякую.
Люблю цю пісню.
Франсуа Фельдман, 89-й рік.
Звідки ти знаєш?
Франсуа Фельдмана?
- «Не грайся» зі мною. - Авжеж ні.
Круто.
Можеш змусити мене танцювати
Рухайся
Розвернися
Ні...
- Ні... - Хоч трішки?
Ні, я не можу.
…будь-що
Змусиш мене почуватися
Наче час іти
Де є сонце
…посміхайся, смійся
- Так! - Давай!
Іди за мріями
Але не грай Не грай зі мною
Бо кохання — це не гра
Не грай Не грай ось так
Ніколи не знаєш, як далеко це зайде
Щоб грати зі мною
КЛАССІКО Д-7
- Любиш футбол? - Так.
Я завжди росла з хлопцями, з моїм братом і його друзями.
Тож вибору не було.
І багато ти знаєш?
Я експертка.
«Брюґґе», ОМ, «Мілан», «Баварія Мюнхен», «Бордо».
Жан-Пьєр Папен у «Марселі»?
Він починав у «Тулоні», «РК Париж», ФК «Брест»,
ПСЖ, «Ньюкасл», «Тотенгем», «Астон Вілла», «Евертон».
Давід Жинола!
Так, молодець! Оце так.
Давай не будемо все ускладнювати. Я працю.
- Авжеж, без проблем. - Добре.
- Гаразд. - Усе буде дуже просто.
- Ага, складне. - Поїхали.
«Монпельє», «Неаполь», «Нім, «Сент-Етьєн», «Осер», «Барселона», «Марсель»,
«Інтер Мілан» і «Манчестер».
- Здавайся. - Ні, зажди.
Лоло, Президент.
- Хороша робота! - Звісно. Так!
Пані знається на футболі!
- Звичайно ж. - Неймовірно. Так.
У чому секрет, прихований навушник?
- Граєш зі своїм хлопцем? - Моє єдине кохання, то ПСЖ.
Але з братом граю. Він великий шанувальник.
Він би міг допомогти з Картушері.
Так! Чудова ідея.
Я вас познайомлю.
Тобто не зараз, але...
У нього є діти?
- Ні. - Ні?
Привіт, ми невчасно?
Я саме даю уроки творчості.
Пьєр, Феліпе. Друг із ПСЖ.
Радий познайомитися. Багато про тебе чув.
Для мене це честь.
Заходьте.
- Сідай. - Дякую.
Плакати малюєш?
Та ні. Тут намальований вірш.
Я покажу.
«Маленька рибка обертається».
У вихователів дитсадків багато ідей.
Кумедно, я не очікував, що ти шкільний вчитель і фанат ПСЖ.
- Чому це кумедно? - Бо ти однієї миті кричиш «Париж!»
А потім: «Так, діти!»
Що за упередження?
Ти не знаєш фанатів.
- Знаю. - Ні, не знаєш.
Бути фанатом це інше.
Це щедрість і взаємність.
Лізо, хто допоміг, коли мене кинули?
- Фанати. - Фанати.
Авжеж, я знаю, які фанати.
Вони наче сім'я і друзі. Типу...
- «Якщо треба, я буду поруч». - Точно.
Перейдімо до діла.
Тож він хоче піти в Картушері.
А що з Картушері?
- Ти не в курсі? - Чому ти згадав?
Він хотів туди, я подумала, ти міг би його відвести.
Ні, аж ніяк. Нізащо.
Я не поспішаю. Не будемо квапитися.
Не горить.
Якщо хочеш піти зараз...
- Ні. - Гаразд.
Не мені вирішувати.
- Хіба не ти друга особа? - Так. Друга.
Карліто головний. Він ключ не випускає з рук. Що тут скажеш?
Коли можна побачити Карліто?
Завтра?
Ось!
Так!
Так! Було чудово, так?
Привіт, це Сам... Це Феліпе з номеру-люкс Бекхема.
Бергман, сер. Інгрід Бергман.
- Авжеж. - Чим можу допомогти?
Я зголоднів, що порадите?
Можу порадити кашу з високим вмістом крохмалю
у мисці молока.
Що?
Рисовий пудинг.
Ні, дякую, а у вас є кунжутний хліб з яловичиною на вуглях і картоплею фрі?
Що тут у нас?
Скуштуємо!
Оце так їжа!
Добра їжа.
Самі, що там з кубком? Тебе вже тиждень нема.
Классіко вже на носі. Подзвони, щойно зможеш.
Ти чудова дівчина.
Ти мене надихаєш.
Правда?
- Це вже занадто. - Серйозно. Дай подивлюся.
Так, можу намалювати тебе гуашшю.
Можу виліпити тебе з глини, ось так.
- Як скажеш. - На такій штуці.
Знаєш, що мене б дійсно надихнуло?
Похід у Картушері з тобою.
Ясно. Ти не здаєшся.
Почали!
Вибач. Сорі, брате. Не хотів.
Вибач.
Заспокойся, татку!
Легше.
Щось не так, Карліто. Він мені не подобається.
Ти не на роботі, Евіане. Розслабся.
Думай про тольтекські угоди.
Він щось приховує. Кажу тобі.
Чув? Він казав про ліву ступню.
Знаєш, як мене кличуть?
- Як? - «Лівша з заходу».
- Чому? - Я стріляю, як ковбой.
Так, друже.
Ти теж мене здивував.
Маєш замість ступень лікті.
- Чому ти на мене дивишся? - Що?
- Чому дивишся? - Не дивлюся.
- Чого тобі? - Можливо, він косоокий. Він не дивився.
- Він дивився. - Та ні.
Пам'ятаєш, як Марсель відмінив Классіко?
- Так. - Ми з них кепкували!
- Покажемо йому? - Ні.
- Так, хлопці! - Ні...
Карліто, так?
- Так, серйозно. - Ні.
- Давай. - Та ну, він же сім'я.
- Карліто, ану покажи йому. - Давай.
Готовий?
Бачиш цю машину?
- Як тобі? - Як тобі?
Це...
- Маленька. - Що ще?
- І? - Що ще? Ну...
Вона роздовбана!
- Страшна! - Бридка.
- Вона бридка! - Так.
У неї артрит.
- Авжеж, бридка. - А ми зробили ще гірше.
А що ще ви зробили?
Накидали в неї дохлих голубів!
Одинадцять дохлих голубів у машині!
Найгірше чекало на нього на задньому сидінні. Так?
Ну все, бувайте, хлопці.
- Бувай, босе. - Па, Карліто.
- Справжні голуби? - Мертві.
ПРЕЗИДЕНТ: Ну, Самі? Що з кубком?
Майже дістав. Я напишу.
Маю йти, але хочу почути про заднє сидіння.
- Куди? - У мене зустріч.
- Гаразд. - Але...
- Але ти мені скажеш? - Нізащо.
- Та що з тобою? - Він на мене дивився.
Він сидів спиною.
Усе одно, я знав.
Ти дивак.
Усе гаразд, бро. Упевнений, кубок у Картушері.
Добре, то він у тебе?
Ні, треба піти туди ще раз.
Ви їстимете?
- Будете щось? - Я? Тільки напій.
Добре, бо кухня по сусідству.
Знаю, мені ваш колега казав.
- Будь ласка, один пастіс. - У нас такого немає.
Тоді м'ятний лікер?
Кухоль пива на 12-й столик!
Брате, я в кафе. Парижани дивні.
Як там притулок?
Не брехатиму. Не дуже, я схибив.
Що ти зробив?
Софіане, що ти накоїв?
Це несправжні поліцейські! Це постановка, я зараз повернуся.
Софі, у холодильнику є паста.
Тереза сяде в тюрму.
Тюрму? Ти жартуєш?
Вона ж нічого не провозила?
- Гірше. - Наскільки гірше?
- Тобі краще не знати. - Кажи. Вона когось убила?
Ні. Ще гірше.
Я не приїду до Классіко. Ти маєш подбати про притулок.
Не можу повірити!
КЛАССІКО Д-5
Якби ж тільки парижани не забирали кубок,
Самі досі був би тут.
У нас були б гроші для притулку.
Хочеш сказати «не забрали».
Це давноминулий час, вчать у сьомому класі.
Та замовкни.
Алло, це Феліпе.
Хотів дізнатися, чи ти б не хотіла піти на вечерю.
Нічого особливого, звісно.
Ти, мабуть, зайнята. Просто я — ні.
Тож якщо хочеш...
Бувай.
Ну як?
Це 100% яловичина.
Хочеш знати мою думку?
Шеф кладе м'яско.
- Нікому не кажи. - Байдуже.
Добре, це соя.
- Тофу. - Годі тобі.
Було важко забронювати столик.
Як ти це зробила?
Сказала, що в мене побачення з найгарнішим хлопцем планети.
Овва.
Та він мене кинув, і я прийшла з тобою.
ПРЕЗИДЕНТ
- Твій брат класний. - Правда?
Дуже приємний. Вірний, відвертий...
Він чудовий.
Ти говорила з ним про Картушері?
Ні, ще ні.
Але ти йому подобаєшся, а так не буває.
- Як і ти? - Серйозно?
Ти нагадуєш мені береговичка.
- Кого? - Береговичка.
Береговичка. То я правильно почула.
Застрягла на своєму камені,
підморгуєш усім.
Коли інший береговичок проявляє інтерес,
ти зачиняєш свою мушлю.
Так, коли тебе кидає батько, починаєш замикатися.
- Ти його ніколи не бачила? - Він нещодавно з'явився.
Хотіла з ним поговорити, але...
- А твій брат — ні? - Ні.
А ти правда дбаєш про дитячий притулок?
Ти мене слухала?
Так, це притулок
для знедолених дітей...
Ти знала, що насправді це не лічі?
А що?
Котячі яєчка.
Я Ніколя Палуа з журналу «Тофу».
Сьогодні на кухні була якась проблема?
- Проблема? - Я знаюся на хороших ресторанах.
- Але сьогодні... - Ви таки знавець!
Мого шефа сьогодні немає. Його підміняє дружина. Привіт!
Привіт.
Катастрофа.
- Сьогодні я вас не оцінюватиму. - Дякую.
- Я вас пригощаю. - Ні!
Я наполягаю.
- Та ну - Я наполягаю.
Дякую.
Бувай. Не будемо й далі ускладнювати.
Я чудово провів вечір.
Гарно й просто.
Можемо їхати, пані? Так просто?
Так, пробачте.
Добраніч, Феліпе.
Обслуговування номерів.
Сер.
Усе гаразд, сер?
Що за...
Можна не вдиратися ось так?
Пробачте, сер, я прийду пізніше.
- Якого... - Не хвилюйтеся.
Я теж із Марселя.
- Ви з Марселя? - У душі.
Я з Пюто.
Але вболіваю за Марсель, крихітко.
Ви, парижани, дивні. Чому вам подобається Марсель?
За «Ше».
Про що ви?
Так, крихітко
«RS4 Нардо Ґрей» Авжеж, вони мене проґавили...
- Ес-Сі-Аш? - Саме так.
Не можу повірити. Дякую.
- Гарного дня, сер. - Так.
Він реально сказав «Ше»?
Насправді так сказав? Трясця...
ПЬЄР: У мене для тебе сюрприз!
Зустрінемося за годину.
Так!
Марсель, крихітко!
ПРЕЗИДЕНТ: Ну? Ну що?
Є прогрес.
Дідько…
Тут я тебе зупиню.
Знаю, що ти замислив, але давай залишимося друзями.
Ти мені подобаєшся, але як друг. Будь ласка.
У мене щойно закінчилися стосунки.
Про що ти говориш? У тебе тут кетчуп.
- Кетчуп? - Так.
- Чорт. Я подумав... - Не думай.
Пробач.
Нізащо.
Просто хотів прояснити...
Хочу залишитися друзями.
- Я теж. Ти мені подобаєшся, але як друг. - Гаразд.
- Друг. - Друг.
ПИШАЄМОСЯ НАШИМИ КОЛЬОРАМИ
Пробач.
- Твоя сестра розповіла про вашого тата. - Що?
Твоя сестра розповіла про вашого тата.
Вона нестерпна.
- Дідько. - Це мене не дуже стосується.
Але не зачиняй двері,
бо потім шкодуватимеш.
Це тебе не стосується, але ти все одно втручаєшся.
Я все одно втрутився.
Бо я не мав нагоди це зробити.
- Він пішов. - Де він зараз?
- Десь над нами. - Пробач...
Мені прикро.
Але мій тато не був хорошим.
Моя мама ледве зводила кінці з кінцями.
Зник на роки. Тепер повернувся, наче нічого не було.
Може, він повернувся, бо шкодує.
Можливо, я не знаю...
Мені байдуже.
Я не пам'ятаю, як виглядав мій тато.
Скільки тобі було?
Шість.
Залишилися тільки фото.
Зателефонуй йому.
Досі хочеш у Картушері?
- Ти жартуєш. - Я візьму плакат на матч.
Так!
КЛАССІКО Д-2
Я рада, що він візьме тебе в Картушері.
- Це чудово. - Вірю.
- Коли підете? - Завтра.
- Просто перед Классіко. - Я рада.
Це завдяки тобі.
Слухай, я маю тобі дещо сказати.
Я був не зовсім відвертий.
Так?
- Насправді Феліпе... - Самі!
- Що ти...
Вибач, я щойно з роботи.
Чому він назвав тебе Самі?
Скорочення від Феліпе.
- Самі — скорочення від Феліпе? - Так.
Я Кевін, але ж і Джефф.
- Тут те саме. - Даси нам хвилинку?
Побачимося в готелі. Дай мені дві хвилини.
Зараз прийду.
Що ти робиш?
Свою роботу! Мене перевели в Париж.
Чудово, але тобі сюди не можна.
- Вітаю. - Вітаю, пані Лізо.
Що ти тоді робиш у Парижі?
Припини, ти здурів? Поводься добре. У мене завдання.
Ти все псуєш.
Марсельці такі дивні.
Той пан теж із Марселя?
Ви про що?
- Бачу, у тебе все добре. - Так, норм.
- А твоя дівчина? - Тихо!
Твій палац. Гарний смак.
- Вона вдягнена, наче пінгвін. - Тихо.
Ти в лотерею виграв чи що?
Саме так. Ясно?
- Я зателефоную. З іншими розберемося. - Набери.
Ти два тижні не відповідав. Іди до свого пінгвіна.
Агов! Давай, пінгвіне!
Що таке, Самі?
- Дивно. Назвала мене Самі. - Дуже дивно.
Хто ти?
- Це псевдонім. - Я не дурна. Ти з Марселя?
Що ти робиш у ПСЖ?
Добре, я Самі з Марселя.
Чорт, чекай, тепер мене виженуть із клубу.
Де справжній Феліпе?
- У Блеза. - Хто це?
Мій друг-митець.
Мене звільнять.
Я можу пояснити. Йому було потрібне натхнення.
- Він повернеться, не хвилюйся. - Що?
Ти два тижні брехав, справжній Феліпе зник,
а ти кажеш не хвилюватися?
- Я можу пояснити. - Стулися. Не хочу з тобою говорити.
У мене не було вибору.
Ваша Величносте.
- Яка честь приймати вас у моєму… - Не дуркуй.
Ти в порядку?
Так, нормально, Джеффе. Усе чудово.
Ліза дізналася. Тереза в тюрмі. Притулок закриють, та я в нормі.
Один великий нікчемний день.
Терезів учинок серйозний?
- Софьян мені не каже. - Вона когось убила?
- Гірше. - Її перевели в Париж?
Чорт, переведення в Париж!
Як я заплачу за її валізу «Луї Ветон»?
- Це «Ветон»? - Так.
Це підробка. Здалека видно.
«ЛФ»? Це «Луї Фетон».
Ветон пишеться не через «Ф»?
Точно не хочеш їсти?
Ні, я не голодний.
- Є якийсь енергетик? - Так.
Гаряче какао, розчинний цикорій.
У тебе немає ніякого справжнього енергетика?
- У мене є те, що тобі треба. - Добре.
Шоколад «Ван Гутен»!
Він дуже міцний. Без цукру.
Мізки вибиває.
Не переймайся, ти її повернеш.
Я так не думаю. Вона мені ніколи не пробачить.
Кубки ніколи не сердяться.
Ти зараз серйозно? Я непокоюся.
- Я кажу про Лізу. - Ой! Ні, та ніколи не пробачить.
Так, це кінець.
Кінець і крапка.
«Муерто, мортас», без шансів.
ПЬЄР: Бро, я йду в Картушері, якщо тобі досі цікаво.
- Не йди, це засідка. - Тобто?
Вона сказала братові. Той розповів своїм друзям з «Парі Сен-Жермен».
- Це підстава. Тебе обманюють. - Ні, я піду й заберу наше.
Тільки зателефоную Йоу.
- Ми зберемо команду. - Нікому не дзвони.
Це я почав. Я маю закінчити. Нікому не дзвони.
Упевнений, це підстава.
Я упевнений, це не підстава.
Ні, не підстава.
Усе закінчиться добре.
Усе буде добре. Просто чудово...
Феліпе!
Поквапся!
Точно.
КЛАССІКО Д-1
Вітаю в моїй барлозі, друже. Правда, тут класно?
Дивовижно.
Дивовижно, га? Чудово, правда?
Тут є парка Луїса Фернандеса.
- Ні! - Перед твоїми очима.
- Дозволь щось сказати. - Кажи.
Зараз ти справжній фанат.
Дякую, Пьєре!
А поглянь на це.
Поцілунок Борелі.
Це та сама трава.
- Здуріти. - Ронні!
М'який перекид м'яча Ронні!
- Так. - Паулета! Азорський орел!
Вони були так близькі до того, щоб грати разом.
- Єдине, через що жалкує ПСЖ. - Так, погано.
Комбуаре, Золотий шолом!
На останній хвилині! Усі пам'ятають!
- Гей, Пьєре. - Що?
Я можу подивитися сам, щоб надихнутися?
Ні, я не можу, вибач.
- Розумію. - Не бійся, ти нічого не пропустиш.
Дивися, Бернар Лама.
Бернар Лама!
Бернар Лама, Кіт!
Не кошена! Аж ніяк!
І хто його для мене дістав? Моя сестра.
Ти з нею розмовляв?
- З ким? - З моєю сестрою.
- Ні, а що? - Ніяких новин?
Ні.
Чув, що в неї на роботі проблеми.
Ні, я...
Але я думаю, все налагодиться.
Вона сильна. Крута. Справжня бретонка.
Вона не парижанка?
Ні, у Парижі немає парижан.
Серйозно?
У тебе тут багато кубків.
- Хто це? - Не знаю.
Хто там?
Феліпе, друже!
Хто ти? Хто він?
Він...
Це Пьотр!
Це... друг з Будапешту. Французькою не говорить.
Та ну! Чому ти мені не сказав?
Мабуть, йшов за мною.
Ходімо, ми йдемо.
Якщо Карліто побачить, ми мерці.
- Ходімо. Ми йдемо. - Вибач!
Пробач.
Ім'я тебе?
Хлопці, нам тут не можна бути.
Ім'я тебе?
- Пьєр. Усе гаразд. - Ми підемо.
Пьєр, дивовижно. Дякую, що запросив нас.
Багато емоція. Я бути тут.
Мама, фанат «Парі Сер-Жермен».
Мама любити магія Париж!
Мама моя мріяти їхати сюди. Картушері.
- Мені все одно. - Але мама вмерти.
Капут. Автокатастрофа. Дві кулі спина.
А, ясно.
Мрія мама. Скінчилася.
Ні Картушері для мама.
Мама мертва!
Мені прикро. Усе буде добре.
Мама!
Розумію. Моя мама теж для мене все робила.
Я розумію.
Пьєре, ти маєш добре серце.
- Та нічого. - Можливо?
Залиш я дві хвилини молитися, з'єднатися з мамою?
- Тут? - Заради Париж.
- І ПСЖ. - За мама, капут.
За тобою хтось ішов?
Знаєш що? Піди перевір, я за ним постежу.
Одна хвилина.
Хвилина, не більше.
- Добре. - Гаразд.
Дякую.
- Треба знайти кубок. - Знаю!
Тут нічого немає!
Вони можуть витягти кубок посеред Классіко.
Що?
- Можливо, парижани не крали кубок. - Як це?
Кубки виграють, не крадуть. У цьому сенсі ми однакові.
Ми неймовірно схожі.
Саме так, тільки без блакитного.
- Ти в порядку? - Дуже гарно, моя мама...
Йому погано. Ми підемо.
Добре. Завтра Классіко. Треба відпочити.
Усе буде добре, Пьотре.
Що ти робиш? Хлопці.
КЛАССІКО
ВЕЛИКИЙ ДЕНЬ
Уперед, Париж!
Париж чарівний!
Ти мав рацію щодо кубку.
Якого кубку?
- Кубку Ліги чемпіонів? - Так.
Уперед, Париж!
Мені хтось казав, що його дійсно вкрали в Марселя.
- Чорт, я так і знав. - Ага.
- Ви його зараз витягнете? - Так.
Серйозно? Де він?
- Що? - Де кубок?
Який кубок?
Про який ти казав.
- Кубок Ліги чемпіонів. - Ліги чемпіонів?
Так, той, що ви вкрали.
А, так. Він у Картушері.
Ні, я там був. Його там немає.
- Я там був. - Дивися уважніше.
Надійний хлопець сказав мені, що він у Картушері.
Упевнений, він там.
Неможливо, хто тобі сказав?
Як думаєш, що блакитніше?
Небо чи море?
Це Париж!
Чому від тебе тхне пастісом?
Париж!
У мене для тебе сюрприз.
Я маю поговорити з тобою про Лізу.
Це ваші справи.
Між нами любов до ПСЖ, не Ліза.
- До ре... - Встань.
Встань.
Хлопці, цінність фаната вимірюється не роками.
Серед нас один із найкращих фанатів Парижа.
Іди зі мною, брате.
Ходімо зі мною.
Роби так, як я.
Що ти робиш? Давай! Ми чекаємо.
Ну ж бо…
Вони чекають.
Швидше.
Я можу пояснити.
Краще поясни.
Авжеж, я говорив зі своєю сестрою.
Особливо, якщо її образили. Ти заплатиш, брате. Заплатиш.
Просто зараз.
Починай співати.
- Що? - Починай співати.
Співай!
Вставайте, діти...
Що ти робиш?
П...
Ну ж бо, на повні легені!
- А... - А...
Голосніше.
- Р... - Р...
Голосніше!
- И... - И...
Ж...
Париж!
Голосніше!
Париж!
Париж, С, Ж!
Він із Марселя! Взяти його!
Тікай звідси!
ТЕРЕЗА: Притулок закрили. Дітей розділили. Я в тюрмі. Привези кубок додому!
Привіт, ми в Парижі. Залиште повідомлення.
Пьєре, це Самі.
Зустрінемося в Картушері за годину.
Я заберу те, що належить нам.
Стривай, Пьєре. Що це? Що ти робиш?
Самі!
Ми всі тут, бандо?
Зараз почнеться.
Але це занадто.
Як тут можна ходити? Тому вони й носять рейнджери.
- Ти їм усім сказав? - Ми сім'я.
Нас було 4000, але дехто сів не на той поїзд.
- Та нічого. - Навіть старий приїхав.
Ми не битися прийшли.
- Ми прийшли... - ...задля нашого друга.
Нікому не рухатися.
- Подивіться на ці шматки... - ...паризького лайна.
- Схожі... - ...на слабаків.
Удар лівою.
Удар правою.
І в щелепу.
Хлопці, що ми казали?
Приходимо, забираємо кубок і йдемо.
- Потримай. Я їх по черзі вирублю. - Кікі, ми не битимемося.
- Не битимемося? - Ні, не битимемося.
- Ми не будемо битися. - Пьотре...
Я трахати твоя мама, Пьотре.
- Перед усіма. - Хто він?
Ти трахати нічия мама. Пісюн замалий.
Що це за акцент? Ти навіжений.
Схожий на Гаррі Поттера.
Замовкни. Ти схожий на хворого Жюля.
Ти закінчив?
- Я можу пояснити? - Не слухай його брехню. Взяти його!
- Ані руш. - Відчепися.
А він схожий на Селін Діон!
Про що ти говориш?
Він схожий на Селін Діон.
- Що? В неї довге волосся. - Та обличчя.
- Він викапана Селін Діон. - Що?
- Скажи, що це не так. - Зовсім ні.
Ти здурів? Я весь час думав, що він схожий на Селін Діон.
- Просто замовкни. - Поглянь на лице...
Слухай, я не просто так брехав.
Хочемо повернути те, що вкрали з нашого клубу.
Тому я до вас втерся.
Той кубок — наша історія.
Він нас визначає.
Це наша зірка.
Без нього ми не підемо.
У нас немає вашого кубка.
І ніколи не було.
Ми здобули всі свої трофеї.
І цей теж здобудемо.
Саме так.
- Член ви мій здобудете! - Тихо.
Ти мій здобудеш.
І ти замовкни.
Ні, це ти замовкни.
Так, ми суперники.
Але ми ніколи не безчинствували.
Ти від самого початку був нечесним.
- Хто це? - Мерайя Кері!
З дівчатами не битися.
- Сам брехав, а їх звинувачуєш? Серйозно? - Серйозно?
- Думаєш, ти кращий за них? - Так, упевнений?
Я тобі довіряла, познайомила з братом.
- Як Дарті. - Стулися. Не зосереджуся.
Ти мене просто використав.
Пробач, Лізо.
Який ляпас.
Мабуть, у нього вухо...
Так, сер.
Я розумію.
Я засмучений, а як інакше?
Ви зробили для дітей все, що могли.
Так.
Я їм скажу.
Дякую за все.
Усе не так погано.
Тут чудово. Усі привітні.
А твоя сусідка по камері?
Заправляє моє ліжко!
І займає мені місце в кафетерії.
Вона дуже мила, як для рецидивістки.
Не знаю чому,
але думаю, мене всі бояться.
Твоя робота?
Так.
Головне зв'язки.
То як ви там, дітки?
У вас хороші прийомні сім'ї?
Так, дуже хороші.
Але нас усіх розлучили.
Я щодня їм піцу й картоплю фрі.
Я не вірю!
Здорове життя починається з ідеально збалансованої дієти.
- Я сумую за ним. - Ні.
Мені прикро, що вас розділили, дітки.
- Пробачте. - Ні, Терезо.
Якби я дістав кубок, притулок не закрили б.
- Ти не винен. - Ні...
- Не треба було цього робити. - Ніхто не винен. Ясно?
Ми схибили.
- Але ми спробували. - Так.
Схибили.
Ідіть, ви всі вільні.
Спільні обіймашки?
- Так. - Обіймашки.
Давай, поквапся.
Тобі легко казати. Не ти коробку несеш.
Хто сказав? Я весь день носив коробки.
Луїзо, коробка сама в багажник не залізе.
Готовий?
Обережно, це дуже дорогий телевізор.
Ні!
Що таке?
Парижани в Марселі.
- Вони його сьогодні продають? - Що? Парижани в Марселі?
«Скільки...»
- За скільки вони його продають? - 800 000!
В «Інтерконтиненталь» у старому порту.
Що це все таке?
ІНТЕРКОНТИНЕНТАЛЬ
А ви хто?
Я?
Істинний власник кубку Ліги чемпіонів.
Що це означає?
Краще покласти його в багажник.
- Щоб Самі не побачив. - Завтра повернемося зробити фотки.
Урятуємо притулок, а тоді повернемо в понеділок назад.
Чудово.
Згідно моїх розрахунків, у нас буде надлишок.
Можемо пригоститися.
Замовкни!
- Дістав. - Стулися!
Дістав, ти в курсі?
Розумієте…
Завжди дивися уважно, вживай запобіжних заходів,
або все може піти не за планом.
Ось так.
Завдяки цьому ми позбудемося їх
максимально швидко.
І ніхто не знатиме, що це ми.
Тихо!
Він особисто по нього пішов.
Дай йому те, що у валізі.
Тобто мені.
Тихо!
Усередині порожньо.
Це солоне тісто.
Ні. Обіцяю.
По-перше, солоне тісто біле, а це сіре.
Солоне тісто товсте, грубе...
Я знаю, що таке солоне тісто.
Це велика помилка, панове.
Для приготування солоного тіста
потрібно дві склянки борошна,
змішати в мисці зі склянкою теплої води і склянкою дрібної солі.
Замісити в м'яке, гарне тісто.
Ось справжній.
Не вірите? Покличте експерта.
Вітаю, панове.
Що ти тут робиш? Ти експерт?
Не очікував побачити мене?
Потрібен справжній експерт.
Відомий. Бос.
Болі на лінії. Марсель Десаї біля штанги. Він забиває гол!
Болі забиває!
Я б його впізнав, як рідну мати.
Який запах. Який він на дотик.
Відчуття, що він дарує.
Послухайте. Його серце досі б'ється.
Вона гарна, мила
Вона гарна особа...
Це пастка! Замовкніть!
Ніхто не говорить так із паном Базілем Болі.
Ось так.
Вибач, я розлютився. Тепер краще. Не сердь Кікі Психопата.
Зараз усе добре?
- Піду подихаю. - Піди подихай.
Я ж казав, що це солоне тісто.
Коли я постукав, був глухий звук.
Звідки ви знали, що кубок у мене?
Терезі прийшов лист від «Ренте і Шатон».
Завдяки нашому малому генію
ми все зрозуміли.
РЕНТЕ І ШАТОН = ЕРНЕСТ І ТАНОС
Так, я люблю анаграми.
Я чув, що власник планує все знести й побудувати паркінг.
Навіщо мені тобі допомагати? Ти брехав, зрадив мене й образив мою сестру.
Бо ми однакові. Ми стали друзями.
Ти з Парижа. Я з Марселя. Це вище за футбол.
На моєму місці ти вчинив би так само.
Пьєре.
Де кубок?
Він у власника будинку. Але в мене є план.
Відтепер у них немає боргу. Щоб у Марселі я тебе більше не бачив.
Алло, тату.
Я в Марселі. Буду вдома завтра.
ВЕЛОДРОМ
Ми за тобою скучили.
Вітаю вдома.
- Я говорив із нею. - Так.
І з тобою, Самі.
Я радий, що ти знову з нами.
Дякую, сер, але...
- Думаю, час різати пуповину. - Різати пуповину?
- Розправити крила. - Розправити крила? Про що ти?
Це твій дім.
Так, але я маю дбати про притулок.
Дбати про притулок.
Не знаю, чи Терезу випустять.
- Ні, цього ми не знаємо. - Так.
Ти бачила коробку з картками?
Коробка з картками? Гей, відповідай.
Чекай, якщо дізнаються, мене знову посадять під замок!
Я не вірю. Давай!
Красиве печиво!
У тебе вже краще виходить. Це чудово.
- Сподіваюся, ти знайдеш моє «Уно». - То не я.
Я її люблю.
То притулок дійсно існує? Не все брехня.
Лізо, що ти робиш?
Мій брат мені все розповів.
Можемо почати з початку?
Добре. Я тут живу.
У притулку для сиріт. У Марселі, Кастеллан.
Я ніколи не залишав Марсель. Один раз.
Щоб поїхати в Париж.
І, думаю, я закохався.
І на моєму рахунку в банку рівно 26 євро 45 центів.
А ти?
Я Ліза. Я працюю в ПСЖ.
До тебе я ніколи не знала нікого з Марселя.
Я люблю своє місто, люблю всім серцем.
Хоч 26 євро 45 центів не дуже класно.
Але рада знайомству.
І я.
Ти така мила! Я така рада.
- Ти Ліза? - Так.
- Рада знайомству. - І я.
- Де ти спатимеш? - Що?
Твою спальню я забираю, до нас приїхали новенькі.
Як мило з твого боку.
У ПСЖ сказали, що без мене не зможуть.
Тож я не знаю.
- Хочеш, щоб я жив у Парижі? - Не знаю.
Ні, це означало б залишити притулок і Марсель.
Тут у них є я.
- Ходімо зіграємо. - Добре.
Булонь, Лілль,
«Брест», «Сент-Етьєн»,
«Тулон», ОМ, ПСЖ.
Обійми мене!
Я правильно зрозумів? Ти лишишся в Марселі?
Ти ніколи не зрозумієш.
Ти сказала ОМ, ПСЖ?
Починай збиратися.
Ну ж бо. Так!
Без шампусика вечірки не буває.
Переклад: Руслан Поліщук
Творчий керівник Юрій Лаховський