Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
„A történelem hajlamos demisztifikálni.
Ennek az a kockázata, hogy a tudományos fejlődés,
mint ahogy az gyakran előfordul,
hozzájárulhat a múlt megkövesedéséhez, és megfosztja azt az érzelmi súlyától.”
Azt mondják, hogy a mezőn
Ha lefekszel, még érzed A lovak patáinak dübörgését
A pásztorok azt mondják, a nyáj megáll Ha a mező szélére ér
Felemelik tekintetüket És úgy bégetnek mint soha máskor
Azt is mondják Hogy a héják körberepülik
Nem repülnek át felette
Mintha egy fal lenne
Egy fényből épült templom Emberi szemnek láthatatlan
Esküsznek, hogy a köd csöndje különös
Mert megtölti Az ősi kiáltások, bömbölések és énekek
A még mindig ott lebegő pletykák
A búzamezők és a kihalt galambdúcok fölött
Mindezt és még sok mást is mondanak
A pásztorok, és akik valaha erre jártak És egy pillanatra behunyták a szemüket
De én nem láttam ilyet
Nem mondhatom biztosan
Mit láttam a saját szememmel
Egy virágot
Egy különös virágot Amely áprilisban nyílik
Lila szemhéjjal és réz sóhajjal
Egy vérvirágot Amely törékeny és erős
És megfékezi a szelet, amikor kihajt.
A 16. század elején
Kasztília királysága az egyik leghatalmasabb volt Európában.
Uralkodásának első éveiben
I. Károlynak szembe kellett néznie egy felkeléssel, a közösségek háborújával.
Padilla, Bravo és Maldonado vezette az ellenállási mozgalmat,
amely a Villalar melletti mezőkön ért véget.
Ez a comuneros felkelés.
MEGÁLLAPODTAK A KÖVETKEZŐ DOLGOKBAN A KASZTÍLIAI KÖZÖSSÉGEK IDEJÉN
A spanyol történelem másképp is alakulhatott volna.
Az osztrákok vezettek minket az abszolutizmushoz,
a Bourbonok a központosított államhoz.
Ha a királyság sikerrel járt volna a királlyal szemben,
talán a történelmünk másképp alakult volna,
és így a jelen is más milyen lenne.
Padillát, Bravót és Maldonadót kivégezték
a villalari vereség után.
Ki volt Padilla?
Nagyon keveset tudunk arról, hogy ki volt ő valójában.
Padilla azért volt az, aki volt, mert a felmenői
Kasztília egyik legősibb és befolyásosabb családjának
tagjai voltak, a kasztíliaiak nagyra tartották,
és mindenhol elismerték bármerre ment.
És nemzeti hőssé vált.
A történetírók csak úgy emlegetik
mint a haza szabadságharcosa, vagy Kasztília megváltója.
Padillát annyira piedesztálra emelték, hogy több lett
történelmi alaknál, igazi mítosszá vált.
Juan Bravo volt Segovia nagy vezetője a közösségek háborújában.
1499-ben kinevezték utódnak .
1503 körül érkezett meg Segoviába.
Nem lett olyan fontos szerepe, mint Padillának,
de tudjuk, hogy közel állt hozzá.
Juan Bravo szobra az egyesítést szimbolizálja,
amitől segoviainak érezzük magunkat,
ettől értékeljük a történelmünket, és annak jelentését.
A Casa de las Conchas volt a maldonadói hatalom otthona.
Don Pedro a képviselője Salamancának
a Santiago és La Coruña rendi gyűlésen,
de fokozatosan átadja ezt a szerepet unokatestvérének, Franciscónak.
Francisco volt a legnépszerűbb ember a csatatéren, de valójában
mindketten azok voltak.
És szerintem annyira jól összedolgoztak,
hogy a történelem Bravóról, Padilláról és Maldonadóról beszél,
amikor valójában csak ketten voltak.
A történet, amit el fogunk mesélni körülbelül négy évvel korábban játszódik.
1516-ban
egy fiatalember, aki betöltötte a 16-ot, mert 1500-ban született,
egy nagyon nagy örökséget kapott két családi vonalon keresztül,
a Habsburg és a Trastámara családtól.
Több kontinensre kiterjedt ez a terület.
És ezeknek a területeknek az egyetlen örököse genti Károly volt,
aki I. Károly spanyol király lett,
majd V. Károly néven német-római császárrá koronázták.
Megérkezik ide, és kikiáltják királynak.
A Szent Pál harangjai elhallgattak
A képviselők felálltak Hogy megnézzék a királyt
Térden állva Az oltártól balra
A királyság zsoldosai vagytok Ezt sose feledjétek
Ha a népet szolgáljátok A nép meghálálja nektek
Károly európai, Flandriában született.
Nem ismeri Kasztília és Spanyolország sajátosságait.
Kasztília az öröksége része.
Egy olyan ember, akit a sors úgy rendelt, hogy Kasztíliában uralkodjon,
egy olyan személy, aki nem ismeri a felségterületét.
Ez a bejelentés vitát váltott ki
a kasztíliaik között, és elutasították a személyét.
Először is, mert van egy királynő,
aki Kasztília tulajdonosa, I. Johanna, Károly anyja.
Ezért furcsa ez, hogy két uralkodó legyen.
És mindkettő törvényesen beiktatott.
Kapcsolódik továbbá a Kasztíliában levő korrupció szintjéhez,
ami Károly 1517-es megérkezése és 1520 között volt.
A pozíciók törvénytelen odaítéléséről és eladásáról beszélünk,
a rabszolga-kereskedelmi szerződések eladásáról és odaítéléséről,
az indiai területekről.
És ez a férfi nagyon szeretne pénzt keresni.
Nem sokkal ezután meghal a nagyapja,
és császár akar lenni. A császárválasztást meg kell venni,
a császári választókat meg kell fizetni.
Pénzre van szüksége, és Kasztília akkoriban gazdag terület volt.
Ez az út nemcsak nem volt olcsó,
hanem még fizetnie is kellett a császárválasztásért.
Károly király Kasztília bevételét akarta felhasználni
a német-római császárválasztáshoz.
Három pályázó volt a császári koronára:
Károly, I. Ferenc, francia király és VIII. Henrik.
Ez megmutatja, milyen nagyszabású volt a császárválasztás költsége.
„Nemzeti katasztrófának tekintették Kasztília integrálódását a birodalomba.
A királyság érdekeit meg kellett védeni,
ha szükséges, akár a királytól is.”
A történelem hatalmas, és nagyon kevés egyszerű dolog van,
mindennek több oka van.
De alapvetően ez egy lázadás volt két összehangolt szemponttal:
először is, hogy tiltakozzon
az abszolutizmus felé tartó királyi hatalom ellen,
és ehhez a rendi gyűlés alapvető fontosságú volt,
mivel, amiről döntöttek,
az az, hogy a városok képesek legyenek
korlátozni a királyi hatalmat,
amely az abszolutizmus felé haladt. Ez volt az első szempont.
A második szempont, a városokban keletkezett zavargások,
amelyek a politikai képviselet kiszélesítését akarták.
A politikai képviselet kiszélesítése
a köznép számára, innen a comuneros kifejezés.
A közösség.
A közösség a kiváltságtalanokra utal.
1520. MÁRCIUS
1520-ban egy újabb rendi gyűlést hívtak össze
Santiagóban,
egy furcsa,
távoli helyen, ahová akkoriban nehéz volt eljutni.
Ez egy stratégia volt, hogy megakadályozzák,
hogy a városok befolyásolják a képviselőiket, és hogy
elszigeteljék őket.
A képviselők ellenségessé váltak,
és ezzel a helyzettel szembesülve, úgy döntöttek, elnapolják a gyűlést,
és április 22-ére hívják össze La Coruñába.
Ez nagyon jelentős volt, hogy Santiagóból La Coruñába ment a rendi gyűlés,
mert az idő fogytán volt. hogy kihajózhassanak
Németországba, hogy átvegyék a császári méltóságot.
Ekkor történt az első zendülés,
az első felkelés Toledóban.
Ekkor kezdődtek az első problémák, az első közösség.
1520. MÁJUS
Ha jól tudom, az ötödik szavazással és nagy ellenzékkel,
de megtörtént szükséges eredmény a császárrá koronázáshoz.
1520. május 20-án Károly vitorlát bontott.
Mit hagyott hátra?
Hátrahagyott egy megosztott, nyugtalan és engedetlen királyságot.
Megígéri, hogy kinevez egy régenst Kasztíliába,
és amint elmegy, a szavazás miatti dühében
kinevezi Utrechti Adorjánt.
Utrechti Adorján öt éve volt már Spanyolországban,
és tisztában volt vele, hogy gondok vannak.
Amikor La Coruñában voltak,
Károly kész volt visszatérni Németországba.
Adorján azt mondta neki: „Uram, ha elmegy, Kasztília fellázad.”
Károly válasza Adorjánnak: „Nos, most már maga a régens,
intézze el!”
Eközben Kasztíliában A dombok lankái kizöldültek
A nyárfák levelei rezegtek A méhkasok zümmögtek
A képviselők csalódottan Visszatértek városukba
És néhányan attól tartottak, Hogy a köznép őket okolja,
Mert mielőtt elmentek, megesküdtek, soha nem szolgálják a királyt.
Arisztotelész azt mondta, hogy ha nincs igazságosság,
a társadalom jogosan lázadhat fel,
felkelhet és forradalmat szíthat.
Nemcsak jogosultak, hanem kötelességük is, hogy fellázadjanak.
Legitimáltnak látják magukat.
Ha egy uralkodó nem mindenkiért, a közjó érdekében uralkodik,
akkor az alattvalói, a polgárok legitimáltak a felkelésre.
Az utak a világ torkai
Ez az út, ami Santiagóból jön
Ez a kőhajó, amely az esőben ring
Szárazságot hoz, amely addig nem létezett
Az utak egyre hosszabbak Mint az esti dalok árnyéka
A torok megreped és széthasad
Az árulás megtermékenyíti a lila napot
És az lila színű légiók Most a naplementében rothadnak
A La Coruñában tartott rendi gyűlés után hazatértek a képviselők.
Sokukat elégedetlenséggel fogadtak, hogy jóváhagyták a szolgálatot.
Segovia volt az a hely, ahol a legdrámaibb események történtek
a közösségek háborújának a kezdetén.
Az egyik képviselő, aki La Coruñában járt
a városba visszatérve megmagyarázta tetteit,
hogy miért hagyta jóvá a szolgálatot.
Az emberek körbevették, és börtönbe hurcolták.
Útközben megverték, sértegették és megfojtották.
A kormányzó elküldte Ronquillo polgármestert,
hogy büntesse meg a bűntényt, amit a segoviaiak elkövettek,
de Toledo Segovia városa mellé állt,
és fegyvereseket küldött személyesen Juan de Padilla vezetésével.
Kimondták, hogy a támadások igazságosak voltak a képviselők ellen,
mivel elárulták a városuk akaratát.
A város akaratának a fogalma nagyon erős,
mert kimond egy politikailag kötelező érvényű elvet.
A kormánynak a város közjavát kell szolgálnia,
ez a jó kormányzás.
És ehhez tartozik az is, hogy nem adóztatjuk halálra az ott élő embereket.
Pontosan ezt mondták a városok, mint egészek V. Károlynak.
„Rendben, maga uralkodik, de a hatalma gyakorlásának vannak határai.”
1520. JÚNIUS
Toledo felkelése után, a felfegyverkezett Segoviával együtt
tizennyolc városnak voltak képviselői a rendi gyűlésben, a Cortesben.
A gyűlést Ávilában tartották, melyen négyen vettek részt közülük:
Toledo, Segovia, Salamanca és Toro.
A katedrális sekrestyéjében gyűltek össze, Ávilában,
és ott megalakult a Szent Comunero Tanács.
Toledo leveleket küld különböző kasztíliai városokba
és kéri, találkozzanak Ávilában.
Először csak nagyon kevesen válaszoltak.
A fő probléma az volt, hogy néhányan úgy gondolták,
hogy a királyhoz intézett kérések jogosak, de a királynak kellett érvelni,
nem pedig ráerőltetni.
Mindig vissza akartak térni a rendhez, vagyis a rend helyreállításáról.
Semmiképpen sem gondolták, hogy valami rosszat tesznek,
hogy úgy mondjam.
Ha valaki comunerónak nyilvánította magát, akkor egy közösség tagjává vált.
A közösség kezdeti jelentése
a város egész politikai testületére utal,
ami az állampolgárság gondolatára is utal,
a lakosokra, akik a város politikai testületét alkotják.
Van egy második, szűkebb értelemben vett jelentése is,
amely a politikai testület egy bizonyos részére vonatkozik:
az úgynevezett „köznépre”.
A nem kiváltságos társadalmi csoportokra.
A harmadik jelentése: közösség,
és ennek nagyon régi hagyománya van,
a lázadás meghatározására használt kifejezés.
És ez kéz a kézben jár a kifejezések születésével
a comunero konfliktus kapcsán,
a nép kollektív megállapodása adja meg a legitimitás forrását.
A kor nyelvén a concordia jelentése: megegyezés,
harmónia, szívek együtt.
A láng táncol
Felemeli karjait Mint egy keleti táncosnő
Megmutatja hosszú lábait
Vörösen izzó nyáltól fröcsögő nyelvét
A Medina és a türelem lángra lobbant
A lángnyelv és a parázs táncol
Fütyül, perzsel, pusztít
A táncnak nincs hárfája, se csörgődobja
De nem áll meg
Habzsolja a házakat
Már csak hamu és füst Felkavarja őket
A lápvidék kék egébe
És ezek a fehér koromfoszlányok egyre nagyobbak és nagyobbak
Míg teljesen átalakulnak
Zászlóvá
A hamu és a düh zászlaja
Ami most már látható A föld másik oldaláról is
Medina del Campo kétségtelenül a legfontosabb gazdasági központ,
Sevillával együtt, az egész királyságban.
Medina del Campo a nagy mezőváros,
a hely, ahol nemzetközi árucsere zajlik,
és amit a katolikus királyok preferáltak Izabellának köszönhetően.
Két fő terméke van,
egyfelől a gyapjú és másfelől a pénz.
Ez egy jelentős pénzügyi központ.
Ez megmagyarázza,
hogy miért létesítettek végül
egy tüzérségi parkot Medina del Campóban.
A segoviai felkelést követően, Rodrigo Ronquillo polgármester ostrom alá vette,
és Utrechti Adorján úgy dönt, hogy Antonio de Fonseca
szerezzen tüzérséget Segovia ostromának megerősítésére.
1520. AUGUSZTUS
Segovia volt az egyik város amely a legtöbb gyapjút termelte,
amelyet a medinai piacokra szállítottak.
A kapcsolat Medina del Campo
és Segovia között nagyon szoros volt.
Ezért 1520. augusztus 21-én,
tudván, hogy a tüzérségüket Segovia elfoglalására fogják használni,
nem voltak hajlandóak átadni.
Medina levelet kapott Segoviától négy nappal korábban,
ezért ellenálltak.
Fonseca úgy dönt, hogy behatol, és ezt erőszakkal teszi meg.
És hogy megkönnyítsék a bejutásukat, a tüzet használták fegyverként,
azt gondolván, a medinaiak a tüzet fogják oltani,
és védtelenül hagyják a tüzérséget,
és így megszerezhetik a királyi tüzérséget.
A medinaiak az összes ágyújukat a piactérre vitték,
és ott őrizték a tüzérséget.
A lángok terjedtek, a házak főként fából épültek,
a királypárti csapatok fosztogattak,
és Fonseca és Ronquillo kénytelen volt visszavonulni.
A helyzet elszabadult, és hatalmas katasztrófa volt Medina számára.
Két nappal később, 23-án, amikor a comunero csapatok megérkeztek,
átadták a tüzérséget a comuneróknak.
A lángok, amelyek felgyújtották Medinát
és azt a sok pusztulást és veszteséget okozták, feltüzelték a comunerókat.
Sok más városra és falvakara is átterjedt, amelyek csatlakoztak hozzájuk.
A comunero lázadás Már egész Kasztíliában elterjedt
A nap és a szél mindenkié A föld mindannyiunké
Hagyjuk, hogy ami a néptől jött Az visszatérjen a néphez
A megértés hiányában, csak erőszak van.
Tehát amikor háború van, az a párbeszéd vége,
és az értelem vége is.
Szóval nem hiszem, hogy bármelyik oldal
meg akart volna egyezni.
„Ha a politikai rendszer a status quo védelmezőjeként
elvesztette képességét, hogy mozgósítsa az emberek támogatását,
akkor közeleg a forradalom.”
Három szó van:
felkelés, forradalom és lázadás,
és mindet másképp írjuk.
Forradalom: mélyreható, erőszakos változás
a nemzeti közösség politikai, társadalmi-gazdasági struktúrájában.
A forradalmat mindig is a történelmet megváltoztató mozgalomként értelmezték.
Felkelés: zendülés, zavargás, lázadás.
A felkelés nem eredményez történelmi változást.
Lázadás: a közrend megsértése, törvény által büntetendő,
nyilvános felkelésből áll az államhatalom ellen,
célja annak megdöntése.
És a lázadás, bármilyen lázadás, bármilyen felkelés.
Ha ezt a gondolatmenetet követjük, akkor ez nem volt forradalom,
mert nem hozott történelmi változást.
De forradalomnak is hívják
a politikai következményei miatt,
az intellektuális következményei miatt.
Minden egy felkeléssel kezdődik,
aligha fordul elő úgy, hogy néhányan egy asztalnál üldögélnek,
néhányszor előfordult, de nagyon ritkán,
és azt mondják: „Holnap kezdjük a forradalmat.”
A dolgok egy visszaéléssel szembeni tüntetéssel kezdődnek.
De ez a tüntetés növekszik,
és egyre hangosabbá válik,
és megkérdőjeleződik
magának a hatalom legitimálásának a fogalma.
Ez történt a comunerókkal is. Egy bizonyos visszaélés ellen tüntettek,
és elkezdték korlátozni a király hatalmát,
és kidolgoztak egy alkotmányos jövőképet a jövőre nézve.
Számos kérdés van, amelyeket akkoriban megvitattak,
és amelyek, így visszatekintve
megelőzték korukat, mint például a szuverenitás,
képviselet, dolgok, amiket gyakran a mi politikai rendszereinkhez kötünk,
de amiket azokban az időkben is megvitattak.
A kulcskérdés a király és a királyság közti kapcsolat volt.
Ki a királyság? A király?
Vagy a királyság a közösség?
Károlynak volt egy elképzelése a patrimoniális királyról,
de a kasztíliaiaknak a patrimónia fogalma
Kasztíliához tartozott.
A comunerók intézményének végrehajtó szervét
Szent Tanácsnak hívták. Mit jelent a Szent? Egyetemes.
Nemcsak szentet jelent, hanem mindenek előtt egyetemest.
Más szóval, felöleli a köznépet, mindenkit.
Egy tanács, ami a király jóváhagyása nélkül ül össze,
ami már önmagában megszegte Kasztília akkori törvényeit.
Ez egy felkelés. Miért?
Mert nincsenek radikális javaslatok
a rendszer megváltoztatására.
Mert nincs semmi új,
amit a comunerók tettek, azt már megtették korábban is,
megtették már máshol is,
nincs semmi igazán forradalmi benne.
Szerintem a c omunerók amiatt robbantották ki a forradalmat,
mert megváltoztatták az alapjait annak,
hogy hogyan vehetnek részt az emberek a politikai döntéshozatalban.
Már nem olyanok voltak, akik teljesen alávetik magukat a király akaratának,
hanem akarattal rendelkező emberek, akik kifejezhették azt a királynak
a Főtanács intézményén keresztül.
Ez a proto-parlamentarizmusra tett kísérlet elég radikálisnak tűnik számomra,
a gyökerekhez szól.
Úgy gondolom, forradalomként is felfogható.
Én forradalomként értelmezem,
mert először is, jól ismert,
nagyon határozott és elismert vezetők voltak.
Van egy intézményük, amely egy politikai testületet alkot,
ami a Comunero Tanács.
Céljuk az, hogy alávessék a királyt a randi gyűlésnek, a Cortesnek,
és ezért ez egy forradalmi elv,
hogy felforgassák a fennálló rendet Kasztíliában.
Vagyis az, hogy bármit is hagytak jóvá a Cortesben,
azt a király nem vonhatja vissza a Cortes beleegyezése nélkül.
És akkor van egy politikai napirendjük,
így tudják, hogy mit akarnak,
és ezt politikailag fogalmazzák meg
az úgynevezett Örökös Törvényben,
pontosan azért, hogy a király ne tudja eltávolítani kénye kedvére,
hanem, hogy a törvényt a Cortes támogassa,
mert ez egy törvény a folytonosságot szolgálja.
A király és királyság közötti zűrös kapcsolat nem újdonság,
nem is a comunerók találmánya.
Ami az újdonság volt, hogy mindezt írásban rögzítették,
és hogy rámutattak: „Ez a csöndes szerződés.
A király hatalma nem abszolút, korlátai vannak,
ez a kötelék, amit velünk kötött.”
Ez lesz a király Örökös Törvénye.
Addig nem volt ilyen szabály,
amelyet a városok képviselőinek gyűlése hagyott volna jóvá
a király hatalmán kívül,
és mindezt állandónak szánták,
amelyet sem a király, sem az általános rendi gyűlés nem módosíthatott.
A módosításhoz rendkívüli gyűlést
kellene összehívni.
Ez áll a legközelebb az alkotmányozó hatalom gyakorlásához.
Ami mindenkit érint, azt mindenkinek kell eldöntenie.
A közjó biztosítása érdekében, a különböző társadalmi rendek
minden képviselőjének
jelen kell lennie az önkormányzati testületekben.
Ezt az elméletet, ami a késő középkori századoktól kezdve formálódott
a közösségek háborúja során a comunerók gyakorolták,
ezt a mindenkiért levő kormányt, amelyben mindenkit képviselnek.
A comunerók oldalán összegyűlt
a nagyon különböző társadalmi rétegek akarata és érdeke.
A magot a fellázadó városlakók alkotják,
és aztán, amikor ez az urak ellen fordult, akkor kibővült.
De mellettük ott állnak a helyi oligarchák tagjai is.
Nemesek is voltak köztük: Pedro Girón például.
Ne felejtsük el, hogy a közösségeket
a királyság lovagjai vezették, nemesek, mint Padilla, Bravo, Maldonado.
Mind elkötelezettek voltak a városaik iránt.
Addig a kasztíliai városokban,
néhány kivételtől eltekintve, nagyon oligarchikus rendszer volt.
A Szent Comunero Tanács újdonságnak számított,
fontos képviselete van
a comunerók között az egyetemi diplomásoknak.
Megtaláljuk őket a világiak és a klerikusok között.
Az egyházi személyek nagyon fontosak voltak a közösségekben.
Még politikai ideológiát is adtak,
a követeléseikhez, amely gyakran
vallási alapokon nyugodott,
és ez gyakran felkavarta a tömegeket.
A comunero konfliktus, meggyőződésem, hogy egy sokrétű konfliktus,
és ez azt jelenti, hogy néha nagyon furcsa szövetségeket látunk
a társadalmi csoportok között, amik antagonisztikusak.
Egy adott pillanatban azonban mégis egyesítik az erőiket.
„Amikor a hatalom megértette, és a tudás átjutott.”
Hogy végül mindannyian leültek,
és megértették, hogy harcolnunk kell a közjóért.
Tekintettel a jelenlegi eseményekre, hogyan is lehetne ez nem forradalom?
Vagyis, mindenki a közjót akarja mindenkinek.
„Magamért harcolok, de harcolok mindenki másért is.”
Ez egy nagy forradalom,
és ez egy modern forradalom is, ahogy több szerző is mondja,
sok évvel megelőzve a francia forradalmat.
Hajlamosak vagyunk elhinni, hogy a hétköznapi emberek
csak akkor lázadtak fel, amikor nem volt más választásuk,
amikor kétségbe voltak esve, vagy nem bírták tovább.
De ez valójában nem így van:
csak akkor kockáztat ennyit az ember, ha számít a sikerre.
A comunerók megpróbáltak egyezséget kötni a királlyal, hogy ne hagyják ki őt,
de a királyság a király fölött állna,
és nem a király akaratának, szeszélyeinek és érdekének lenne kitéve.
Amint elhagyja Spanyolországot,
a probléma nagyon gyorsan eszkalálódni fog.
Még Károly tanácsadói is úgy gondolják,
hogy a problémát nem lehet megoldani, hogy Károlynak vissza kell mennie.
Lázadások vannak mindenütt Spanyolországban:
Plasenciában, Soriában, Murciában, mindkét Castillasban
és persze Navarrában.
Gyakorlatilag egész Spanyolország fegyverben állt.
Mint a régi vályog
Mint a sár és a szalma Felépítjük ezt az új világot
A föld súlyával És a lehullott levelek őrjítő táncával
A szerény vízzel Ami erődöket mos el
A nap szelíd uralmával
Úgy építjük, mintha galambdúc lenne
Kerek és belül tele szárnyakkal
Az akaratok raja Amely egyszerre száll fel
És egy testként fordul új irányba
Még úgy is, ha ezer Különböző sóhajt visz magával
Ezer gyötrelmet És ezer álmot
1520. SZEPTEMBER
Padilla megszabadította Segoviát az összes felette lebegő fenyegetéstől,
elment Medina del Campóba,
a város még sokkos állapotban volt a tűzvésztől,
amit a királyi csapatok okoztak,
és elnyerte a jóindulatukat, vagy legalábbis
Johanna királynőjét, aki Tordesillasban volt.
A Comunero Tanács, ami Ávilában kezdődött, itt fog megalakulni.
Tordesillas így a közösségek második fővárosa lett.
Ettől kezdve, az Ávilai Szent Tanács
megalakulhatott mint képviseleti testület
és a királyság főkormányzósága,
mivel az elnöke is lett,
nem az a külföldi király, aki korát megelőzve jutott hatalomra,
mivel még kiskorú volt, hanem az igazi királynő,
akit sok kasztíliai Doña Juanának tekintett.
Nem tudjuk Johannát alávetni egy modern kori pszichiátriai vizsgálatnak,
mivel sem a források,
sem a történelmi pillanatának valósága nem teszi ezt lehetővé.
Amit viszont biztosíthatunk a történelmi forrásokból,
hogy ő a törvényes királynő.
A helyiek nagy örömmel fogadják őket
Az utcák zsúfoltak A tornácok tele vannak
Még ki is hozták A régi lila zászlókat a térre
A fiatal nők A comunero lila színét tűzték
A fehér kendőjükre Az új fűzőjükre
Nézd, hogy szállnak a harangok Ahogy a comunerók besétálnak!
Akkoriban elképzelhetetlen volt a monarchia mint intézmény ellen fordulni.
Valami bajuk van Károllyal, de gyorsan előkerítik Johannát.
De csalódniuk kell,
mert a királynő egész játéka az, hogy beszél,
de nekik konkrét támogatás kell.
Egész konkréten, amit akarnak, az a királynő királyi aláírása,
hogy engedélyezze a dokumentumokat.
A comunerók a megszállottjai lesznek,
és nemcsak nekik, hanem az Utrechti Adorján régensnek is,
Károly egykori tanítójának és későbbi pápának.
Négy vagy öt alkalommal írt Károlynak:
ha a királynő egyetlen egy comunero dokumentumot is aláírnia,
Károly kétségtelenül elveszítené az egész birodalmat
az anyja haláláig.
Ez volt a királynő hatalmi legitimációja.
Ezt akarták a comunerók,
három hónapig, az ügy Johanna kezében volt.
Az övé volt a hatalom.
Ha Johanna nem írja alá az Örökös Törvényt,
az főleg azért volt, mert rájött, hogy ha a comunerók oldalára áll,
azzal árt a fiának, a dinasztikus vérvonalnak.
Megvédi a fia örökségét, a saját dinasztiáját.
Ha meg tudták volna győzni Johannát, Károly anyját,
ha meg tudták volna győzni hogy átvegye a kormány vezetését,
Károlyt kitagadták volna az örökségből, akkor egészen más lett volna a történet.
Szerintem a comunero felkelés komoly veszélyt jelent Károlyra nézve,
szerintem alábecsüli,
és azt hiszem, végül nagyon szerencsés.
A Simancas Archívum digitalizált
Utrechti Adorján körülbelül 100 levelét, amit Károlynak írt.
És Adorján folyton azt mondja Károlynak:
„Mondtam, hogy ez fog történni! Figyelmeztettem erre a lázadásra!”
„Kérem, mondja meg, mit tegyek!”
Meg kell mondjam, hogy egyetlen egy megjegyzés sincs ezeken a leveleken.
Károly megkapta az összeset,
feltételezem, hogy elolvasta, de senki sem kommentálja őket.
A Tanács ülése 1520 szeptemberében,
amikor Károly úgy dönt, hogy csatlakoztat
két kasztíliai nemest régensként Utrechti Adorjánhoz.
És ez, azt hiszem, ez nagy különbséget jelent,
hogy ahelyett, hogy egy külföldi lett volna a régens,
amit Katolikus Izabella kifejezetten megtiltott a végrendeletében.
De nem hiszem, hogy ez a kulcs,
Szerintem a kulcs az, hogy 1520 szeptemberében, ugyanabban az időben
a comunerók elkezdtek támadni a nemesek birtokait.
Egy társadalmi forradalommá kezdték átfordítani.
1520. NOVEMBER
A comunero konfliktus során több fordulópont is van:
az egyik Medina del Campo felgyújtása,
ami miatt más városok is csatlakoztak a mozgalomhoz,
de egy másik fordulópont
a tordesillasi Főtanács rendelete a Királyi Tanács elnyomására.
Nem csak ez,
hanem a funkciók átadása a Királyság Főtanácsának.
Ez az egyik legradikálisabb szempontja a comunero mozgalomnak,
és ez egyben nagyon megrémíti
a városokat, amik csatlakoztak a mozgalomhoz,
de nem akarták a radikalizálódást, mint például Burgos.
És ami azt illeti, a Királyi Tanács elnyomása
az utolsó csepp a pohárban Burgos számára,
és ez végül arra készteti őket, hogy feladják a mozgalmat.
Burgos a comunerók tagja volt. Mi történt?
A parancsnoknak sikerült visszahoznia a királypárti erőket Burgosba.
Hogyan?
Pontosan ezekkel az ígéretekkel,
a király engedményeivel,
elvégre ez egy kereskedelmi város,
elengedhetetlen a kereskedelemhez, hogy kereskedni tudjon Hollandiával.
Burgosnak kétségtelenül több lehetősége volt
a királypártiak oldalán mint a comunero oldalon.
Tény, hogy Burgos dezertálása volt az egyik első lépés
ami a közösségek hanyatlásához vezetett,
ahogy a mérsékeltek megerősödtek a Tanácsban,
és Padilla némileg kimaradt a képből.
Ő a harc mellett volt,
és még Toledo városában is
radikálisnak tartották, majd eltávolították a hatalomból.
1520. DECEMBER
Az 1520-as év végén járunk.
A comunerókat akkoriban Pedro Girón vezette,
a főhadiszállásuk Villabrágimában és Tordesillasban volt,
és minden eszközzel próbálják meggyőzni Johanna királynőt,
hogy vegye át a királyság irányítását a fia ellenében.
A császári erők nagyon elkeseredettek,
olyannyira, hogy Adorján bíboros legfőbb gondja Tordesillas elfoglalása,
pontosan azért, hogy leállítsa a királynőre gyakorolt nyomást.
Tudjuk, hogy Pedro Girón Medina de Riosecót ostromolta,
a királypártiak fővárosát,
és a hadserege körbevette Villagrágimát,
és volt egy pont, amikor úgy döntött, hogy Villalpandót is elfoglalja,
egy várost, amely a Kasztília bírájához, Condestable-hoz tartozik.
Ezzel a lépéssel szabadon hagyta az utat
Medina de Rioseco és Tordesillas között,
és ezt a királypártiak ki is használták.
1520. december 4-én a királypárti csapatok Tordesillas felé indultak,
és december 5-én éjjel
sikerült elfoglalniuk Tordesillast és a királyi palotát.
A comunerók elvesztették Tordesillast, amely a fővárosuk volt,
a comunero főhadiszállást,
elvesztették Johanna királynőt, aki a legnagyobb adujuk volt
a hatalom és a kormányzás átvételére tett kísérletükben,
és bizonyos fokig a zűrzavarba kerültek.
A tordesillasi csatát szintén össze kell kapcsolni
egy korábbi eseménnyel,
az úgynevezett Concordia de Villabrágimával,
avagy az imperialisták és a comunerók kísérletére,
hogy megegyezzenek Villabrágimában.
Ez az a hely, ahová egyesek helyezik
Pedro Girón állítólagos árulását a comunero erőkkel szemben.
Girónnal a Junta elvesztette Az általa kinevezett tábornokot
De ha Girón el is árulta Egy másik veszi fel a harcot
Tordesillas bukása és császári kézbe jutása
váltotta ki egyfelől Girón menekülését,
és Juan de Padilla visszahelyezését a comunero csapatok kapitányaként.
A Comunero Tanácsot Valladolidba költöztetik.
Így Valladolid lesz az egész felkelés harmadik fővárosa.
A sasok nem fognak legyet
Suttogja egy paraszt Tekintete gyengéd, keze kérges
A sasok nem fognak legyet
Ismétli, és feltekint az égre
És a pásztorok és lovasok Pusmogása elhallgat
Hirtelen csend lesz
Sűrű csend támadt A kovakő és vas csendje
És most már hallani lehet A szíveket, mint dobbanó dobokat
A vért pumpálják Ami a földet öntözi
Mikor a mező felébred Az alvó barázdák megremegnek
A tölgyek kérge És maga a remegés is beleremeg
A sasok nem fognak legyet Énekli a paraszt hangja
A sasok elfáradnak A szikra már meggyulladt
Belefáradtak az uraik visszaéléseibe, ezért fellázadtak ellenük.
A közösségek egy politikai mozgalomnak számított,
de egyben társadalmi mozgalom is volt.
A történelem két oldalt említ:
a nemességet és a comunerókat.
Az Örökös Törvényben vagy más cikkelyekben,
kétségtelenül ott van a világos vágy, hogy a nemességet is alávessék a törvénynek,
hogy visszaadják az eltulajdonított joghatóságot, jövedelmet, stb.,
vagy amiket befolyással való üzérkedés révén kaptak meg.
Nagyon fontos változásokat látunk a városokban,
amiket egyfajta demokratikus impulzus vezérelt.
Megpróbálják átalakítani a politikai rendet.
A város társadalmi osztályainak képviselői
kaptak helyet az önkormányzati szervekben,
amelyek néhány esetben
radikális elfogultságot eredményezett a meghozott döntésekben.
Ez kellemetlen volt a nemesség számára.
A kasztíliai nemességet mindig inkább a saját érdekeik vezérelték,
mint a császár iránti hűségük.
A két kormányzó kinevezése a főnemességből,
a nemességellenes felkelések, a királyi tanács elbocsátása,
mindez felzaklatta őket, és elkezdtek
V. Károly pártjára állni.
Sosem voltak ellene, hanem csak vártak.
Vártak és figyeltek.
Nagyon fontos lesz V. Károlynak.
1520. VÉGE
Néhány ilyen felkelés elkezdődött
a nagyurak birtokain,
és először a Főtanács nem ítélte el őket,
és pontosan ez az, ami megrémítette Kasztília nagyurait,
és ezért álltak át a királypártiak oldalára.
A ranglétra alsó fokán álló emberek
úgy érezték, hogy ők a főszereplők, és átvették a kezdeményezést.
„A forradalom, amely eredetileg tisztán politikai volt,
most társadalmi követelésekhez vezetett,
amelyek megkérdőjelezték a múlt örökölt struktúráit.”
1521. január 31-én
levél érkezett a kormányhoz
Valladolidba Kasztília admirálisától és más nemesektől,
arra bátorítva őket, hogy hagyjanak fel a comunero mozgalommal.
Valladolid válaszol a Kasztília admirálisának:
maguk azok, akik elfoglalták Kasztíliát,
akik aláásták a király hatalmát,
nem a nép.
A nemesek támadták meg és ásták alá a király hatalmát.
A nemesség támogatása a császári oldalnak
érdekeik heves védelmének következtében alakult ki,
és a királyellenes felkeléstől való félelem miatt,
amit a comunerók folytattak akcióik eredményeként.
Az alábbi elmélet áll mögötte:
A városok garantálják a királyság szabadságát,
de a király saját szabadságát is.
Tehát háborúba kell vonulnunk,
különben visszatérünk, oda, ahol voltunk:
hogy ezeknek a nagyoknak a szolgái legyünk és függőségben éljünk tőlük,
akik pedig megpróbálják ráerőltetni akaratukat a királyra.
Ez egy a közösség közötti háborúhoz vezetett,
azaz a lázadók és a lovagok között.
A Valladolid és Palencia körüli területeket
Kasztília e hatalmas emberei irányították,
akiknek erődjei is voltak, amik magát a comunero mozgalmat is fenyegették,
mert ezekből az erődökből támadásokat tudtak végrehajtani
a Valladolidban állomásozó comunerók ellen.
Acuña püspök ezekbe a régiókba megy,
és arra bátorítja a népet, hogy foglalják el az erődöket.
A királypárti sereg elfoglalja Ampudiát, ez január 16-án történt.
Miután ezt megtudta, Valladolidból, Padilla serege
találkozik Acuña püspök csapataival.
Visszahódítják Ampudiát.
A királypártiak menedéket keresnek a szomszédos Torremormojón városában.
Padilla és Acuña ostrom alá veszi Torremormojón várát,
és végül január 18-án
elérik, hogy maga Torremormojón vára megadja magát.
Acuña püspök, 1520 végén, 1521 elején,
60 éves korában, radikalizálódási kampányt folytatott.
Acuña kétségtelenül érdekes személyiség.
Igazi egyéniség volt,
ha azt vesszük, hogy honnan származott, és mennyi idős volt,
igazi legendává nőtte ki magát.
Megvolt a képessége, hogy a szószékről hívja magához híveit,
és az a képessége is, hogy harcba hívja őket.
Sikeresen szervezte és vezette a katonai csapatokat,
beleértve az egyházi csapatokat is, amik nagyon hatékonynak bizonyultak.
Így lett a közösségek háborúja
az alattvalók háborúja az urak ellen,
ami egy urak elleni felkelést jelentett,
ez pedig még jobban megrémítette az urakat.
1521. JANUÁR
Tordesillas elvesztése után a Comunero Tanács már Valladolidban volt.
Belső viták kezdődtek arról, hogy mi legyen a stratégia.
Pedro Laso egyfelől
óvatos megközelítést javasolt.
Másfelől ott volt a másik vezér, Juan de Padilla.
Az ő megközelítése sokkal radikálisabb volt, le akarta győzni a királypártiakat,
a comunerók győzelmét.
Ehhez Burgos elfoglalását javasolta.
Acuña püspökkel együtt Burgos felé vette az irányt,
de Kasztília bírája meghiúsította a tervét,
és itt került elő Torrelobatón elfoglalásának az ötlete.
1521. FEBRUÁR
Február 22-én kora reggel
Padilla megérkezik seregével Torrelobatónba.
7000 katonája van, akiket 500 lándzsás követ.
Padilla megkezdi Torrelobatón elfoglalását.
A várost fal vette körül, a tüzérség megpróbálja áttörni.
Négy napjukba telt, hogy áttörjék a falat.
Eltelt a február, eltelt a március.
A comunerók tétlensége, főleg belső nézeteltérések miatt,
végül egy csapdává alakult.
Északról Medina de Rioseco fenyegette őket,
délkeletről Simancas, és délről Tordesillas.
Padilla felismerte, hogy menekülnie kell.
Simancas megakadályozta, hogy Valladolidba menjen,
és az egyetlen út, ami maradt,
hogy nyugatra menjen, és menedéket találjon Toróban, egy baráti városban.
És ezt tette április 23-án.
1521. ÁPRILIS
Kihajolva egy bástyáról Látja a sziklák fehérjét
És odalent Az igen mély árkokat
Egy fa a szakadékban Vízszintesen nőtt
Csupasz ágain mozdulatlanul ülnek a varjak
Ki látta a comunerókat Lemenni a vízmosásban
Feltűnik a láthatárom Villalar
A királypártiak következő lépése
hogy összegyűjtik csapataikat Peñaflor de Hornijában,
a comunerók központjától körülbelül 9 km-re
ami Torrelobatón lett.
A seregek meglátják egymást, érzik egymást.
Nincs más választásuk. minthogy eltűnjenek onnan.
Padilla ezt a döntést hozza meg,
és április 23-án, kedden hajnalban
gyorsan elhagyják Torrelobatónt a Hornija-völgyön keresztül.
Ekkor a Condestable, a bíró azt mondta: „Küldjék ki gyorsan az egész lovasságot,
küldjék utánuk, hogy vigyenek néhány tábori tüzérséget is magukkal!”
A császári sereg, amely időközben összeszedte magát
a főnemesség támogatásának köszönhetően,
meglepte őket a visszavonulásban ezen az esős napon.
Sokat esett az eső, mindenki elázott, a föld sáros, a puskapor nedves,
a menetrend kissé szétszórt,
és a comunero sereg folyamatosan halad előre.
A Fierro-híd közelében, miután átkeltek a Molinos-patakon,
egy hatalmas mezőre bukkantak, egy hatalmas földterületre.
A királypárti lovasság Haro grófjával a középpontban,
balra Benavente grófja,
jobbra Kasztília bírája és admirálisa,
megkezdik a lovasrohamot.
amiből több lesz, mint csata, hajtóvadászattá válik.
A comunero parancsnokot Hagyják elvérezni
Forró vérét issza A hideg Villalar
A mezőkön leszáll az éj
Csak a sebesült comunerók kiáltását Hallani miután megkapták a halálos csapást
A császári hadseregnek sikerült teljesen szétzavarni a comunero sereget,
és bebörtönözni a vezetőit, köztük magát Juan de Padillát is.
Mindössze 24 óra leforgása alatt, megtörtént a comunerók
tárgyalása, ítélethozatala és kivégzése,
mivel a bűneik hírhedten súlyosnak számítottak
a királyi korona ellen.
Így 1521. április 24-én,
Villalar de los Comunerosban, felállították a bitófát,
lelátót építettek,
hogy a királyi képviselők is részt vehessenek az eseményen,
és a comunero vezetőket bíróság elé állították.
Pedro Maldonado szerencsés, hogy befolyása van a királypártiaknál
például Benavente grófjánál,
és ez az, ami megmenti őt az azonnali kivégzéstől
Villalar de los Comunerosban.
Francisco Maldonadót kivégzik.
Pedro Maldonadót azonban, a következő évben szintén kivégzik.
Úgy volt, hogy másnap elvágják a torkukat.
Valaki bekiabált: „Itt jönnek az árulók.”
Juan Bravo megfordult és azt mondta: „Hazudsz, és az is, aki ezt mondta neked.”
A tanácsbíró hátba vágta Juan Bravót,
és ő fellázadt,
Padilla pedig valami olyasmit mondott, hogy
„Tegnap úgy harcoltunk, mint a lovagok, és ma keresztényként halunk meg.”
„Villalarban 1521. április hó 24. napján:
ezen a napon Cornejo, Salmerón és Alcalá polgármesterek
megállapították és kijelentették,
hogy Juan de Padilla, Juan Bravo és Francisco Maldonado bűnösök
e királyságok királyi koronájával szemben elkövetett árulásban,
büntetésül gonosz tettükért, kijelentették,
hogy természetes halálbüntetésre ítélték őket.”
Megidéztem Kasztília négy horizontját
A lila színű virágok Melyek a naplementében rothadnak
A fecskék, melyek ittak Felitták a vért a földről
Anélkül, hogy leszálltak volna
A lovak verejtéke
Ne jöjjön se férfi, se nő
Nem bírnák elviselni csontjaikon Amit elmondani jöttem nektek
A remény már halálosan megsebesült
Újra várnunk kell
Ahogy ők várnak, csendben
De tűzzel a szemükben A csillagok a mocsárban
1521-ben, és annak áprilisában Hogy pontosabb legyek
Villalarban igazságot szolgáltattak
Azoknak, akik igazságot követeltek
Átkozottak legyenek azok Akik meghozták az ítéletet
Villalar képviseli a nagy szimbolikus csapást,
a nagy erkölcsi csapást a kasztíliai közösségekre, de nem a véget,
mert a fáklya még mindig ég Toledóban.
Juan de Padilla felesége volt az, María de Pacheco,
aki a fáklyát égve tartotta Toledóban.
Egy nagyon fontos ember, Acuña püspök segítségével.
Nagyon művelten nőtt fel, igazi reneszánsz nőként.
Tudott latinul, olvasott, úgy tűnik, írt is,
nagyon jó volt a matematikában és a csillagászatban,
és megörökölte az összes szimbolikus örökséget,
amit a férje hozott létre,
és ami őt is a comunero felkelés ikonjává tette
az ellenállásban, amit egyedül Toledo tartott fent
a villalari vereség után.
Minden, amit tudunk róla, azt harmadik személyben tudjuk,
amit mondtak róla. És mit mondtak róla?
Nagyon kevesen csodálták, és sokan férfiasnak tartották,
egy lázadó nő, aki túllépett a női szerepeken,
amiket rábíztak, és ez a férje romba döntéséhez vezetett.
Úgy beszéltek róla, mint egy új Éváról, aki elcsábítja Ádámot és a bűnbe viszi.
Ez volt a kép Doña María Pachecóról
a 18. század végéig:
elárulta a női nemet, a társadalmi osztályát és a királyát.
Ha ellenálló akart lenni, a munkás osztály támogatására kellett támaszkodnia,
akik a másik oldalon álltak, akiknek más követelései voltak.
Élvezve a férjétől kapott szimbolikus örökséget,
magához ragadta a hatalmat, az abszolút hatalmat a városban,
és összecsapott Acuña püspök törekvéseivel,
aki végül felismerve, hogy ügye elveszett, elhagyta a várost,
és, mint tudjuk, letartóztatták, amikor Franciaországba akart menni.
Valójában Acuña püspök kivégzése
nem egy csöndes menet a császár számára,
mert a pápa kiátkozza, ha csak néhány hónapra is, V. Károlyt.
Ő egy püspök!
Antonio Acuña egy vad püspök.
Károly engedélyt kér a pápától, hogy kínzást alkalmazhasson rajta,
de nem várja meg a választ.
Megkínozza.
Végül, amikor Acuña megöli Simancas börtönének igazgatóját,
mivel Simancasban van bebörtönözve,
V. Károly egyszerűen azt mondta: „Rendben, fojtsák meg!”
És azonnal végre is hajtják.
Károly tudja, hogy ki fogják átkozni,
ezért úgy viselkedik, mint egy kiátkozott,
és a pápától kér megbocsátást.
És mivel a pápa Utrechti Adorján,
meg is bocsátatik.
1521. OKTÓBER
Októberben, a város ostroma után, amely egész nyáron át tartott,
megállapodásokat írtak alá,
de megszakadtak, mert továbbra is fegyverben maradtak.
Ez vezetett a végső csatához a királypártiak és a comunerók között
Toledóban február 3-án
a következő év februárjában, a híres San Blas-i napon,
amely véget vetett a mozgalomnak
a comunerók teljes összeomlásával
és Dońa María Pacheco Toledóból való távozásával,
aki Portugáliába vonult száműzetésbe, mert halálra ítélték.
Károly visszatér Spanyolországba Aláírja a császári ítéletet
Doña Maríát meg kell ölni És a házát a földdel egyenlővé tenni
És miután a földdel tették egyenlővé Az eke menjen át rajta.
És miután átment rajta Sóval vessék be a földet
„Ha figyelembe vesszük az energiát, amellyel az elnyomást végrehajtották,
megérthetjük, hogy az emberek ezekben a változásokban
valami mást láttak meg, valami radikálisabban fenyegetőbbet.”
A nők is részt vesznek a comunero mozgalomban.
A problémát a források jelentik.
Hosszú ideig a történelmet férfiak írták,
ez egy férfias történelem.
A nők nem vesznek részt a vezető testületekben,
és a nők nem vesznek részt a comunero csapatok vezetésében.
A comunerók veresége utáni perek azok,
amikből sokkal többet megtudunk a nők részvételéről,
a comunero nők és a királyi oldalon levő nők
szemszögéből is, akik megvédték családjuk örökségét.
Ezekben az elnyomásba torkolló felkelésekben,
a nők azok, akik mindent irányítanak, abszolút mindent: a hálózatot,
a családot, a pénzt, a birtokot,
és ez itt is pontosan így van.
Sok sok comunerót
Elvittek, hogy elvágják a torkukat
A királyság börtönei Már nem tudnak többet befogadni
És ezrével vannak, kiket száműztek
Intenzív volt az elnyomó tevékenység, börtönbüntetésekkel
és kivégzésekkel,
egészen 1522 októberéig,
amikor a császár kiadta az úgynevezett általános kegyelmet.
A felkelésben sokan vettek részt,
és nem lehet mindenkit megbüntetni.
Ezért általános kegyelmet adtak ki, amely alól 293 embert mentesítettek.
Nemcsak büntetőjogi következményekkel, hanem polgári jogival is jár.
A legfontosabb polgári jogi következmények a pénzügyi kártérítés,
vagyonelkobzás,
a fizetendő pénz.
A házak, a kastélyok,
megszenvedték a büntetést,
el kellett távolítani a tornyokat és leverni a címereket.
A Casa de las Conchas esetében,
a címer maradhatott, mert az a főnemességet is érintette,
a Bourbon-liliomot,
de a tornyot lebontották a dokumentumok szerint,
ahogy akkor a Casa de las Conchas kinézett,
milyen magasra nyúlt.
Padilla házait lebontották és sóval hintették be,
ami szimbolikusan azt jelentette,
hogy felségárulást követtek el,
és még a fű sem nőhet ott ki.
A közösségek háborúja után,
határozottan egy nagyon erős anti-comunero hangulat volt,
és II. Fülöp ezt figyelembe fogja venni, mint apja egyik örökségét.
A comunerók leszármazottait szem előtt kell tartani,
és még sokáig számkivetettként fognak tekinteni rájuk.
Károly sosem bocsát meg és nem felejti el a comunerókat,
még 1552-ben, tehát 30 évvel később sem,
amikor kétségbeesetten szüksége van pénzre 1552-ben,
felhatalmazza a kasztíliai régenseit, hogy lovagi címeket áruljanak.
„De természetesen zsidók fiainak nem,
természetesen azoknak sem, akiket eretnekséggel vádoltak meg,
és a comunerók gyerekeinek vagy unokáinak sem.”
Nagyon jó a memóriája, és még mindig keserű.
És nem bocsát meg és nem felejt.
Vannak példák, amelyek rávilágítanak
a gonoszságra és kegyetlenségre, amellyel a császár néha operált,
például María Pachecóval.
María Pachecónak Portóba kellett menekülnie,
és bár nagy befolyása volt a Cortesban, a rendi gyűlésben,
soha nem tudott visszatérni.
Ráadásul úgy élt, hogy ott lebegett fölötte
a kivégzés fenyegetése, ha visszatérne a királyságba.
Amikor kifejezte azt a kívánságát, hogy a maradványait
Toledóban helyezzék nyugalomra, amikor meghal,
Károly még halála után is visszautasította,
és így Maria Pachecót Portugáliában temették el.
Van olyan elnyomás, ami még a halál után is tart.
„Ami Villalarban eltűnt, az nem a kasztíliai szabadságjogok,
hanem talán a politikai szabadság, és annak a lehetősége,
hogy más sors is lehet, mint a császári Spanyolország.”
A mező szélén Az árpa zöld hullámai megtörnek
Megnyitva a sebhelyet Melyen keresztül az idő még mindig vérzik
Hímzett vér fonala És csillagok ládája
Melyen keresztül a múlt folyik És vörösre festi a döngölt padlókat
Égő barázdák forrása, ökrök kovácsolta
Egy nép vérével és verejtékével, Nem szabad meghajolni
A mezőkön még száll a hír
Még hallani a lábdobogást
Az évszázadok csöndjét
Amely beszél, kiált, énekel és üvölt
XVII. - XVIII. SZÁZAD
Az abszolút monarchia mint egyfajta kormányformája győzött végül,
de nem csak Spanyolországban, hanem egész Európában.
És a Cortes , amely a királyság képviseleti szerve,
ez olyasmi, ami zavarja az uralkodó kormányát.
Nyilvánvalóan.
Az abszolutizmus működött.
Nem V. Károlytól eredt,
már régóta létezett, és eluralkodott.
És ez folytatódni fog.
Az abszolutizmusban a királynak nincsenek törvény által meghatározott korlátai,
vagyis egy polgár nem gyilkolhat a törvény szerint,
de ez a királyra nem vonatkozik.
Őt nem kötelezi a törvény, kihagyhatja vagy felmentést kaphat.
Ez volt a királyság politikai összeomlásának kezdete,
ami II. Fülöp uralkodása alatt folytatódott,
amikor a rendi gyűlést ugyan összehívták,
de erősen közbeavatkoztak.
A pénzügyi nyomás sokkal nagyobb volt,
a képviselők között alig volt ellenzéki, egy városi oligarchia,
a rendi gyűlés szerepe lassanként csökkent.
Ez még tovább fokozódott a 18. században,
a despotizmus évszázadában mint kormányzati forma,
amikor a rendi gyűlést már össze sem hívták.
Valójában nem szüntették meg őket, de úgy hagyták, ahogy volt,
az új király beiktatására hívták össze őket,
hogy tanúskodjanak.
A parlamentarista elmélet kárára,
amely létrejöhetett volna a comunero győzelmével.
„A 19. századi militáns liberalizmus újra felfedezte a comunerókat,
vezetőiket mártírrá tették,
és felhúzták zászlójukat az abszolutizmus elleni harcban.”
A történelem egy a jelennel és a jövővel megtöltött fegyver.
Az egyik legfontosabb elem a szabadság építéséhez.
És aztán, amikor mindennek vége
Amikor már nincsenek A lila szemhéjú virágok
És tavasz már egyáltalán nem lesz
Beolvasztjuk a kengyeleket és kardokat Földből készült kemencében
És kovácsolunk egy ekét
Hogy fényesen ragyogjon Az emlékezet éjszakájában
Azok a virágok kivirágoznak És tovább nőnek
És minden egyes tavasszal
Így fogunk cselekedni
Villalar legendája éppen ezen a helyen kezdődik,
ha nem kezdődött volna már el.
A comunerók mint szabadságharcosok példája
szintén követendő példa lesz
más politikusok és polgárok számára,
akik egy forradalmi mozgalmat akarnak létrehozni a monarchia ellen.
„A kasztíliai comunerók (…) alapvető hivatkozási pontok
minden mozgalom számára a mai Spanyolországban,
amelyek elsődleges célja a szabadság meghódítása volt.”
A comunerók a központi történelmi képzelet,
a fő történelmi referenciapont minden demokratikus küzdelem számára
a modern és kortárs Spanyolországban.
A hatalmon lévők érdeke a történelmet kulcsfontosságú eszközként használni,
hogy megteremtsék a nemzet és a nemzeti identitás tudatosítását,
és hogy nemzeti mítoszokat teremtsenek vele.
A történelmi epizódoknak két oldala van:
az egyik, hogy mik voltak,
és a másik, hogyan értelmezik őket utólag,
és hogy használják fel.
E második szempontot illetően, az identitás,
egy kollektív identitás megalkotása rendkívül fontos.
A modern világban a nemzeti identitás.
A mítoszok általában a nemzeti identitás megerősítését szolgálják,
ilyen vagy olyan értelemben.
Ezek lehetnek negatív mítoszok amelyek katasztrófákat idéznek fel,
akkor mire való ez a mítosz? Hogy gyászra ösztönözzön,
milyen nehézségek sorozata, katasztrófák voltak.
Hogyan lázadjunk fel ez ellen?
Hogyan építsük fel az identitásunkat?
Hogyan védjük meg magunkat?
Vannak azonban pozitív mítoszok is,
hogy milyen jók vagyunk, hogy uraltuk a világot.
Ezeknek is megvan a funkciója.
„Nem volt komoly forradalom Spanyolországban
a jelenlegi századig (19. század),
a Szent Tanács háborúját kivéve
I. Károly vagy V. Károly idején,
ahogy a németek nevezik.”
XIX. SZÁZAD
Emlékezzünk a liberálisok viselkedésére a 19. század elején.
Abban az időben megélték a francia inváziót,
VII. Ferdinánd abszolutizmusát.
Ebben az értelemben a comunero mozgalom lett a 19. században,
a liberálisoknak köszönhetően, felszabadító mozgalommá vált.
A szabadság hősei a zsarnoksággal szemben.
Ezért minden főszereplőjét
körül veszi a hősiesség és mártíromság aurája.
Így hát visszatekintünk.
A comunero mozgalmat ideális mozgalomnak tekintik,
amelyben ezt a városi felkelést találjuk
a zsarnok király eszméje ellen.
Ez volt az a mozgalom is, amelyben El Empecinado 1821-ben,
a hároméves liberális
uralom alatt ezzel tisztelgett a villalari comunerók előtt.
A KASZTÍLIAI SZABADSÁGJOGOK VÉDELMEZŐI
Utcákat neveztek el Padilláról, Bravóról, Maldonadóról, szobrokat emeltek
a comuneróknak, minden városban költői kompozíciók születtek.
Így a c omunerók új területre kezdtek el behatolni.
Nem egy történelmire, hanem egy mitikusra.
A mítosz egy narratív struktúra amelynek három fázisa van,
nagyon egyszerű mindegyik:
paradicsom, bukás, megváltás.
A comunerók referenciává váltak a paradicsomból való távozásra,
a bukás pillanatára.
Mi spanyolok szabadok és boldogok voltunk
egy bizonyos időpontig, amikor egy külső ok, természetesen, egy idegen dinasztia,
a Habsburgok megjöttek és ránk kényszerítették az abszolutizmust.
És ekkor kezdődött a szégyen, és ekkor kezdődött a dekadencia.
„Taktikailag egy forradalmi érdeke lehet,
nem abban, hogy elrejtse a szándékait, hanem az, hogy bemutassa azokat,
mint a múlt egyszerű megjelenítését.”
A mítosz sokkal könnyebbé teszi a dolgokat.
Ha bemutatok egy újítást:
„Egészségtelenül eszel,
és azt kell tenned, hogy ne csináld ezt meg ezt meg ezt,
és kezdjél el teljesen másképp enni.”
Akkor egy nehéz dolgot javaslok.
De ha azt mondom:
„Térj vissza a természetes életmódodhoz,
hagyd abba ezeket az abszurd dolgokat,
amik nem is te vagy, amit egy külföldi barátod tanított neked.”
Akkor egy sokkal egyszerűbb módon adom el neked ugyanazt.
Nem mondom, hogy:
„Forradalmasítanod kell az életed.”
És ezt tették a liberálisok is Spanyolországban.
A cadizi rendi gyűlésen egy teljesen modern,
totálisan forradalmi és innovatív alkotmányt állítottak össze,
és mégis úgy adták elő, mintha nem lenne itt semmi újdonság.
Így mutatta be Argüelles az Alkotmányt a Cortesnek.
Amit teszünk, az az, hogy visszahoztuk a régi spanyol alkotmányt.
Ez a forradalom bemutatásának egy módja,
mint visszatérés a természetes életmódunkhoz.
XX. SZÁZAD
És nem csak a liberálisok.
Ha elolvassuk Azañát vagy a képviselőket a II. Köztársaság Cortesában,
azt látjuk, hogy ők is elődeiknek tekintették a comunerókat,
és úgy tekintettek magukra, mint akik végül is teljesítették
azt az álmot, amit a comunerók próbáltak megvalósítani,
de nem sikerült nekik.
„(A comunerók ) Igen, szabadságharcosok akartak lenni.
Szabadságot akartak a császárok önkényuralmától,
a kegyencek uralma alól, egy osztály felsőbbrendűségétől.”
Madrid polgármestere például,
volt az, aki javasolta, hogy vegyék be a lila színt a köztársaság zászlajába,
mondván, hogy a lila Kasztília színe,
és a kasztíliai comuneróké.
A bizonyítékok szerint a comunerók színe nem lila volt,
hanem Kasztília karmazsinvöröse.
Ezt a mítoszt a comunerókról mint szabadságharcosokról
bizonyos értelmiségiek és politikusok fel fogják használni a Franco-rezsim alatt,
különösen a falangisták, hogy becsméreljék
a közösségek háborúját és a comunero mozgalmat.
Azok az értelmiségiek, akik megkérdőjelezték Franco rendszerét
ismét a comunerókban találják meg
a történelmi példát, hogy milyennek szeretnék Spanyolországot látni.
Egy modern Spanyolországot, egy demokratikus Spanyolországot,
egy Spanyolországot, ami ellenzi az uralkodó diktatúrát.
UTÁNA… CECILIA ÉS JOSÉ BARTOLOMÉ, 1983
Villalar, minden politikai párt
ünnepel a comunerók tiszteletére tartott fesztiválon,
akik fellázadtak V. Károly ellen 450 évvel ezelőtt.
A Villalarban tartózkodó személyek ismét visszaszerezték
a comunero emlékét mint jelet vagy szimbolikus helyet,
hogy autonómiát, demokráciát és társadalmi igazságosságot követeljenek.
Egyszerűen szimbólumként érvényesek lehetnek,
további tartalom vagy mélység nélkül.
Itt jön a rendőrség.
Most jönnek, már nem mehetsz be a térre.
A comunerók mítosza átváltozott
az átmenet során.
Bevezették a decentralizáció eszméjét.
Kapott egy regionális elemet, hogy kasztíliai,
mivel különösen nagy hatással volt
arra a területre, amely ma
a Kasztília és León Autonóm Közösség.
Tudja, kik voltak a comunerók?
Négy férfi, akik Kasztília autonomitásáért harcoltak.
Sem a történészek, sem senki más nem értett még egyet,
hogy ők valójában a haladás ellen voltak,
vagy progresszívak voltak,
de ami a lényeg, hogy Villalarban egy fontos szimbólum született.
Nagyon fontos, hogy folytatódik,
hogy felpörgesse
Kasztília és Léon régióját, ahol tényleg nagy a baj.
Egyes ideológiai álláspontok szerint,
néhány ember ma
úgy érzi, hogy ezek a comunerók a saját elődeik is.
XXI. SZÁZAD
Sem a csend, sem a dicséret nem volt helyénvaló.
Ami igaz, hogy olyannak kell látni őket,
akik modern eszmékért harcoltak jóval megelőzve a korukat,
politikai eszmékért, amelyeket le akartak fordítani
konkrét politikai és társadalmi projektekbe.
Amikor a jelenlegi alkotmányt elfogadták 1978-ban,
a négy alapvető értéke a következő volt:
szabadság, egyenlőség, igazságosság és pluralizmus.
Ez a négy érték volt az alappillére a comunero mozgalomnak.
Őszintén hiszem, hogy nincs semmi irigyelni való a francia forradalomban.
A helyzet az, hogy Franciaország mindig is rendkívüli történeteket épített köré,
és nem értem, hogy mi miért nem tettük ugyanezt,
pedig az értelmiség meg van hozzá.
Azt hiszem, itt az ideje, hogy elkezdjük megírni
az igazságot, hogy mi történt,
és akkor megértjük, hogy miért ünnepeljük a 23-át.
A vereség ürügy, hogy megünnepeljük a forradalmat inspiráló szellemet,
amely a szabadságért folytatott küzdelem szelleme.
Ez mindenekelőtt egy igazolása volt a polgárok politikai szerepének
a mindennapi munkájukban.
Kasztília nem lázadt fel többet.
Vagy legalábbis nem azzal az erővel lázadt fel,
mint amivel a comunero mozgalom tette.
Mi lett volna, ha győzedelmeskedik?
Kasztília azóta nem lázadt fel
Egy fattyú király Vagy egy álnok régens kezében
Mindig vágyott egy Tanácsra Vagy várta a kapitányát
A történelem, a történelmi ismeretek,
egy összetett gondolkodásmód.
Ennek az összetett gondolkodásmódnak a gyakorlása
kritikus gondolkodást kíván,
szerintem a kritikus gondolkodás létfontosságú minden társadalom számára.
Egyesek megpróbálják becsmérelni vagy lejáratni a közösségeket
azzal, hogy tagadják forradalmi jellegüket, vagy
megfosztják politikai tartalmuktól.
Ezek nem új stratégiák.
A közösségek ideológiai eszközök voltak
nemcsak a mozgalom értelmezéséhez,
hanem Spanyolország egész történelméhez is,
és ez továbbra is így marad.
A comunerók a királyságért küzdöttek a királlyal szemben,
mert a király meghal, és a királyság megmarad.
Ez egy jelentős politikai változás.
A politikai történelmünk nagy hiányosságából indulunk ki.
Antonio Machado azt mondta, hogy amikor a múltra gondolunk,
akkor a reményhalmokat találunk.
Ezek a remények talán nem teljesültek be, de nem is buktak el.
A történelem elődeink meghiúsult reményei dokumentálása nélkül,
olyan történelem, ami a győzteseknek kedvez,
és így a jelenlegi helyzetnek
és a jelenlegi uralomnak.
Mindig is lenyűgözött a történelem felforgató ereje.
A dolgok egyféleképpen történtek de történhettek volna másképp is,
mindig vannak alternatívák. Ezért a jelen is megváltoztatható.
Pozitív lehet, ha ezt a mítoszt arra használjuk,
hogy megerősítsük liberális értelemben a spanyol nacionalizmust.
Míg ma a spanyol nacionalizmus egy mítosz, amely a jobboldalé,
ellenforradalmi.
Ez lehet pozitív dolog is a szabadság érdekében,
vagyis Spanyolország egy olyan ország, amely szabad egyénekből áll,
akik nem akarnak egy abszolút monarchia alatt élni,
akik egy ellenőrzött hatalom rendszerében akarnak élni.
Megosztott hatalom egy parlamenttel, amely a végrehajtó hatalmat ellenőrzi,
egyéni szabadságjogokkal rendelkező polgárokkal, akik tisztelik egymást.
Hihetetlen forradalmi jelentései vannak,
akkor is voltak és most is.
„Minden embernek ennie kell, de minden embernek tudnia is kell.
(…) különben gépekké válnak az állam szolgálatában,
egy szörnyű társadalmi szervezet rabszolgáivá válnak.”
Ötszáz évvel ezelőtt voltak emberek,
akik korszakalkotó projekteket dolgoztak ki,
amelyek évszázadokkal később váltak uralkodóvá.
Tanulhatunk a közösségek háborújából,
hogy nemcsak a történelem nagy nevei fontosak,
hanem, nekünk, a polgároknak, a munkás osztálynak
is történelmi felelősségünk van,
és egységünkkel nagy dolgokat érhetünk el.
Akár megvalósulnak, akár nem, de javasolhatjuk és harcolhatunk értük.
Ezért, ha a közösségekről beszélünk,
akkor a harc szükségességéről beszélünk, a jobb társadalmi kilátásokért.
Egy jobb jövő közös megalkotása
minden polgár számára,
akár a hatalom nagyobb ellenőrzése árán is.
Megpróbáltak egy jobb világot teremteni, ha a jobb világon azt értjük,
ahol az egyének
nem alárendeltjei a hatalmasok önkényes uralmának.
Azt mondják, ha lefekszel a mezőn
Még hallod A lovak patáinak dübörgését
Azt mondják, hogy a mezők Üvöltenek és káromkodnak
Hogy az alvó istenek A romok között véreznek
Lilaszínű szirup csillan
Ami utakon és ösvényeken ragyog
Ami megvakítja a sasokat a felhők között
Azt mondják, a fagy gyengéden csillog
Mert még emlékszik a testek meleg remegésére
Hogy a tűzkő énekel És verset mond a lángról és a jövőről
Hogy a kanóc mosolyog és mereng
A szabadságról, tűzről és füstről dalol
A pásztorok azt mondják Hogy magok vihara
Látszódik már januárban
Csókok és öklök vihara
Egy testvéri és közösségi mennydörgés
Ki tudja, hogy a gólyák Visszatérnek-e Szent Balázs napjára
Ha a márciusi fagyok Magukkal viszik a rügyeket
Ha a comunero lángjai Újra pattogni fog
Minél öregebb a kanóc Annál könnyebb meggyújtani
Minél öregebb a kanóc És minél keményebb a kovakő
Még ha a fenyőerdők égnek is Megmaradnak a magyaltölgy ligetek
A feliratot fordította: Perlényi Eszter