Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
„Istoria are tendința să demistifice.
Riscul ar fi ca progresele științei,
cum se întâmplă adesea,
să contribuie la fosilizarea trecutului,
să-l golească de încărcătura sa emoțională.”
Se spune că, pe câmp
Dacă te întinzi pe jos Încă se aude tropăitul cailor
Păstorii spun că turmele s-au oprit Când au ajuns la mal
Au ridicat privirea Și au scos un muget nemaiîntâlnit
Mai spun Că uliii îl ocolesc în zbor
Nu-l trec
Ca și cum ar fi un zid
Un templu de lumină Ascuns privirii oamenilor
Jură că tăcerea ceții e stranie
Fiindcă s-a născut Din țipete, mugete și cântece străvechi
Pe zvonuri care încă plutesc
Printre lanurile de porumb Și porumbare abandonate
Povestesc toate astea și multe altele
Păstorii și cei care au pășit aici Și au închis ochii pentru o clipă
Dar eu nu am văzut așa ceva
Nu pot fi sigur
Ceea ce am văzut cu ochii mei
E o floare
O floare ciudată care se naște în aprilie
Cu pleoape vineții și oftat de aramă
O floare de sânge Care crește fragilă și puternică
Și îmblânzește vântul când se deschide
La începutul secolului 16,
Regatul Castiliei era unul dintre cele mai puternice din Europa.
În primii ani de domnie,
Carol I a trebuit să facă față revoltei cunoscută drept Războiul Comunităților.
Padilla, Bravo și Maldonado au condus o mișcare de rezistență
care s-a încheiat pe câmpurile din Villalar.
Aceasta e povestea celor numiți comuneros.
LUCRURI STABILITE PE VREMEA ORAȘELOR LIBERE DIN CASTILIA
Istoria Spaniei putea fi alta.
Habsburgii ne-au dus spre absolutism.
Bourbonii ne-au dus către statul centralizat.
Dacă ar fi primat regatul, nu regele,
poate că istoria noastră ar fi fost alta.
Și prezentul nostru ar fi altul.
Padilla, Bravo, Maldonado au fost executați
după înfrângerea de la Villalar.
Cine era Padilla?
Știm puține despre cine era cu adevărat.
Padilla făcea parte dintr-o familie de hidalgo,
una dintre familiile vechi și influente.
Avea o mare autoritate în rândul castilienilor,
care îl aclamau oriunde mergea.
Și devine un erou popular.
Cronicarii se referă la el
ca la un eliberator al țării sau un mântuitor al Castiliei.
Padilla a fost ridicat pe un piedestal, încât a devenit
mai mult decât un personaj istoric, o legendă.
Juan Bravo e marele lider din Segovia în Războiul Comunităților.
În anul 1499 e numit continuo.
Ajunge în Segovia în jurul anului 1503.
Nu va juca un rol la fel de important ca Padilla,
dar știm că era apropiat de el.
Statuia lui Juan Bravo e un element unificator
pentru conștiința noastră de segovieni.
Ne facem să ne prețuim istoria și ceea ce înseamnă.
Casa de las Conchas era bastionul puterii lui Maldonado.
Don Pedro a fost reprezentantul Salamancăi
în cortesurile din Santiago și La Coruña,
dar îi cedează treptat locul vărului său Francisco.
Francisco era mai popular, cel care mergea la luptă,
dar, de fapt, amândoi erau.
Cred că s-au completat atât de bine
încât istoria vorbește de Bravo, Padilla și Maldonado,
când, de fapt, erau doar doi.
Povestea pe care o vom spune începe cu patru ani înainte.
În 1516,
un tânăr care împlinise 16 ani, fiindcă se născuse în anul 1500,
a primit o moștenire impresionată de la ambii părinți,
Habsburgii și dinastia Trastámara.
Aveau teritorii pe mai multe continente.
Iar unicul moștenitor al teritoriilor era Carol de Gent,
care va deveni Carol I al Spaniei,
și încoronat mai târziu drept Carol Quintul al Germaniei.
Ajunge aici și e proclamat rege.
Clopotele bisericii Sf. Pavel Nu mai bat
Reprezentanții se ridică Pentru a-l vedea pe rege
În genunchi În stânga altarului
Sunteți mercenarii regatului Să nu uitați niciodată
Dacă sunteți în slujba poporului Poporul vă va răsplăti
E european, născut în Flandra.
Nu cunoaște idiosincraziile castiliene sau spaniole.
Castilia face parte din moștenirea lui.
O persoană al cărei destin era să conducă Castilia
e o persoană care nu-i cunoaște teritoriul.
Proclamarea lui a dat naștere la controverse
printre castilieni și la o respingere a persoanei lui.
În primul rând, există o regină a Castiliei,
Ioana I, mama lui.
E puțin ciudat să existe doi regi.
Amândoi au drepturi din punct de vedere legal.
Are legătură și cu nivelul de corupție din Castilia
între sosirea lui Carol în 1517 și 1520.
E vorba de vânzarea și atribuirea nelegitimă a posturilor,
vânzarea și atribuirea de contracte pentru vânzarea sclavilor,
ale teritoriilor din Indii…
Iar acest om vine cu dorința de a face bani.
Bunicul său moare la scurt timp,
și vrea să devină împărat. Alegerile imperiale se cumpără.
Electorii imperiali trebuie plătiți.
Are nevoie de bani, iar Castilia era un teritoriu bogat.
Această călătorie nu e ieftină
și trebuie să plătească alegerile imperiale.
Regele Carol va compromite finanțele castiliene
pentru a fi ales împărat al Sfântului Imperiu Roman de Națiune Germană.
Erau trei candidați la coroana imperială.
Carol, Francisc I al Franței și Henric VIII.
Asta ne dă o idee despre proporțiile costurilor alegerilor imperiale.
„Integrarea Castiliei în imperiu a fost considerată o catastrofă națională.
Trebuia ca interesele regatului să fie protejate.
Chiar și împotriva regelui, la nevoie.”
Istoria e vastă și puține lucruri sunt simple.
Există cauze multiple.
A fost o revoltă cu două aspecte coordonate.
Primul, protestul
împotriva creșterii puterii regale, care se îndrepta spre absolutism.
În acest scop, întrunirea cortesului era esențială,
fiindcă se decidea
capacitatea orașelor
de a limita puterea regelui,
care se îndrepta spre absolutism. E primul aspect.
Al doilea e neliniștea orașelor,
care vor o mai mare reprezentare politică.
O mai mare reprezentare politică
a oamenilor de rând, de unde și numele „comuneros”.
Comunitatea.
Comunitatea se referă la cei neprivilegiați.
MARTIE 1520
În 1520, sunt convocate cortesurile
la Santiago.
Un loc ciudat,
izolat, unde se ajungea cu greu în acele vremuri.
A fost o strategie pentru a nu le permite reprezentanților
să fie influențați de orașele pe care le reprezintă.
Și de a-i izola.
Reprezentanții devin ostili.
În fața acestei situații, decid să suspende lucrările
și de a se reuni pe 22 aprilie, în La Coruña.
Mutarea cortesului de la Santiago în La Coruña e importantă
fiindcă nu mai e timp să ajungă pe mare
în Germania, pentru încoronare.
Atunci are loc prima insurecție.
Prima revoltă în Toledo.
Atunci apar primele probleme, prima comunitate.
MAI 1520
Cred că în al cincilea tur de scrutin, cu o mare opoziție,
a fost obținut servicio , contribuția necesară pentru a fi încoronat împărat.
Pe 20 mai 1520, Carol pleacă în Germania.
Ce lasă în urmă?
Lasă în urmă un regat divizat, revoltat și agitat.
Promite că va numi un regent castilian,
dar imediat ce pleacă, înfuriat de voturi,
îl numește pe Adrian de Utrecht.
Adrian de Utrecht era în Spania de cinci ani
și își dă seama că sunt probleme.
Când sunt în La Coruña,
Carol vrea să se întoarcă în Germania.
Adrian îi spune că, dacă pleacă, Castilia se va revolta.
Dar i se răspunde că el e regentul acum
și trebuie s-o rezolve.
Între timp, în Castilia Dealurile se înverzesc
Plopii tremură Stupii roiesc
Reprezentanții cu regret Se întorc acasă
Iar unii se tem că oamenii Le vor cere socoteală
Înainte să plece, au jurat Că nu-i vor da regelui birul
Aristotel spunea că, atunci când nu există dreptate,
membrii societății sunt îndreptățiți să protesteze,
să se revolte.
Obligați. Nu sunt îndreptățiți, sunt obligați.
Se consideră îndreptățiți.
Dacă un conducător nu conduce pentru binele tuturor, binele comun,
supușii săi, în acest caz cetățenii, sunt îndreptățiți să se revolte.
Drumurile sunt gâtlejurile lumii
Acest drum care vine din Santiago
Această barcă de piatră care se leagănă în ploaie
Aduce un zgomot care nu exista
Drumul se lungește Precum umbra cântecelor de seară
Gâtlejul crapă și devine vrăjit
Trădarea îngrașă purpuriul soarelui
Iar legiunile de violete Putrezesc în asfințit
După întrunirea cortesurilor în La Coruña, reprezentanții se întorc.
Mulți sunt primiți cu nemulțumiri fiindcă au acceptat să plătească servicio.
În Segovia au loc cele mai dramatice evenimente
la începutul Războiului Comunităților.
Un reprezentant care a participat la întrunirea cortesurilor în La Coruña
s-a dus în oraș ca să-și explice acțiunile
și de ce a acceptat să plătească servicio.
Oamenii îl înconjoară și-l duc spre închisoare.
Pe drum, printre lovituri și jigniri, îl strâng de gât.
Guvernatorul îl trimite pe alcaldele Ronquillo
să pedepsească crima comisă de segovieni.
Comunitatea din Toledo e de partea Segoviei
și trimite o miliție condusă de Juan de Padilla.
Ei justifică atacurile asupra reprezentanților
susținând că aceștia au trădat voința orașului.
Ideea voinței orașului e puternică
fiindcă susține un principiu politic unificator.
Guvernul trebuie să lucreze pentru binele comun.
Guvernarea bună.
Asta înseamnă să nu omori oamenii cu taxe.
E exact ce-i spun orașele lui Carol Quintul.
„Bine, conduci, dar există limite ale puterii tale.”
IUNIE 1520
După revolta din Toledo și după ridicarea la arme a Segoviei,
erau 18 orașe care aveau reprezentați în cortes.
S-a ținut o întrunire la Ávila, unde au participat patru orașe,
Toledo, Segovia, Salamanca și Toro.
Întrunirea a avut loc în sacristia catedralei din Ávila,
unde se va forma Sfântul Consiliu al Comunităților.
Toledo trimite scrisori mai multor orașe castiliene
și le cere să se întâlnească.
La început, au răspuns doar câteva.
Principala problemă era, cum credeau unii,
că cererile către rege erau corecte, dar trebuiau să-l roage,
nu să i le impună.
Vorbeau mereu despre reinstaurarea ordinii.
Nu credeau sub nicio formă că fac ceva greșit,
ca să spunem așa.
Dacă te declarai comunero, însemna că faci parte din comunitate.
Într-o primă accepție, comunitatea
înseamnă tot corpul politic al orașului.
Sugerând ideea cetățeniei,
locuitorii, cei care formează corpul politic al orașului.
A doua accepție e mai restrictivă,
care se referă la o anumită parte a corpului politic.
Așa-numitele „comune”.
Grupurile sociale neprivilegiate.
A treia accepție e comunitatea. Aici există o tradiție veche.
E un termen folosit pentru a defini o revoltă.
Asta merge mână în mână cu apariția expresiilor
în contextul Războiului Comunităților,
susținând că sursa legitimității e acordul colectiv al oamenilor.
În limbajul vremii, concordia înseamnă acord,
armonie, inimi unite.
Flacăra dansează
Ridicându-și brațele Ca o dansatoare din Orient
Își arată picioarele lungi
Limbi incandescente de salivă
Aprind Medina și răbdarea
Limba și tăciunele dansează
Fluieră, ard, distrug
Dansul nu are harpă sau flașnetă
Dar nu se oprește
Înghite casele
Cenușa și fumul Le învârt
În cerul albastru din deșert
Și aceste bucăți de funingine albă Cresc tot mai mari
Până se transformă complet
Într-un steag
Un stindard de cenușă și furie
Care acum poate fi văzut De la celălalt capăt al lumii
Medina del Campo e cel mai important centru economic,
alături de Sevilla, din tot regatul.
Medina del Campo e marele târg.
Locul unde se desfășoară un schimb internațional de produse
și care a fost promovat de regii catolici, de Isabela.
Sunt două produse principale,
lâna, pe de-o parte, și banii, pe de altă parte.
E un centru financiar important.
Asta explică de ce
în Medina del Campo
a fost stabilit până la urmă un parc de artilerie.
După revolta din Segovia, alcaldele Rodrigo Ronquillo asediază orașul,
iar Adrian de Utrecht decide ca Antonio de Fonseca
să primească artilerie pentru asediul Segoviei.
AUGUST 1520
Segovia era una dintre localitățile care producea cea mai multă lână,
care ajungea în târgurile din Medina.
Existau legături foarte strânse
între Medina del Campo și Segovia.
De aceea, pe 21 august 1520,
știind că artileria lor va fi folosită pentru asedierea Segoviei,
locuitorii din Medina refuză s-o predea.
Locuitorii Medinei au primit o scrisoare din Segovia cu patru zile înainte,
în care li se spunea să reziste.
Fonseca decide să intre, folosind forța.
Ca să intre mai ușor, folosesc focul ca armă,
crezând că locuitorii vor stinge focul
și vor lăsa artileria nepăzită.
Astfel, ar putea lua artileria regală.
Locuitorii duc artileria în piața centrală
și rămân s-o apere.
Flăcările se împrăștie, iar principalul material de construcție era lemnul.
Trupele regaliste sunt jefuite,
iar Fonseca și Ronquillo sunt nevoiți să se retragă.
Lucrurile scapă de sub control, și e un dezastru uriaș pentru Medina.
Două zile mai târziu, pe 23, când vin trupele comunităților,
le dau lor artileria.
Focul care a cuprins Medina
și care a provocat distrugeri și pierderi, a enervat comunitățile.
Multe orașe și sate li s-au alăturat.
Revolta comunităților Se împrăștie prin toată Castilia
Soarele și vântul aparțin tuturor Pământul trebuie să fie al tuturor
Lăsați ca ceea ce vine de la oameni Să se întoarcă la oameni
În absența înțelegerii, domnește violența.
Când începe războiul, nu mai există dialog
și nici rațiune.
Cred că niciuna din părți
n-a vrut să ajungă la un acord.
„Dacă sistemul politic, identificat ca apărător al statu-quoului,
își pierde capacitatea de a mobiliza sprijinul oamenilor,
până la revoluție nu mai e decât un pas.”
Există trei cuvinte,
revoltă, revoluție și rebeliune.
Se scriu diferit.
Revoluție: o schimbare violentă
în structura politică și socioeconomică a unei națiuni.
Revoluția e acea mișcare care schimbă istoria.
Revoltă: dezordine, tulburări, răzvrătire.
Revolta nu produce schimbări istorice.
Rebeliune: act împotriva ordinii publice, pedepsit prin lege.
Revoltă publică împotriva puterilor statului,
pentru a le înlătura.
Și rebeliune, orice fel de rebeliune și revoltă.
Potrivit acestor definiții, nu a fost o revoluție,
fiindcă nu a schimbat istoria.
Dar îi spunem revoluție
pentru implicațiile politice
și pentru implicațiile intelectuale.
Totul începe cu o revoltă.
De puține ori se așază câteva persoane la o masă,
s-a întâmplat de câteva ori, dar rar,
și stabilesc ca a doua zi să înceapă o revoluție.
Totul începe cu un protest împotriva unui abuz.
Dar protestul se intensifică,
devenind tot mai puternic.
Și e pusă sub semnul întrebării
însăși legitimitatea autorității.
Asta s-a întâmplat cu comuneros. Au protestat împotriva unui abuz
și au început să limiteze puterea regelui,
creând o perspectivă constituțională pentru viitor.
S-au discutat mai multe probleme atunci.
Dacă te uiți în perspectivă,
par să fie radicale pentru acea vreme, cum ar fi suveranitatea,
reprezentarea, lucruri pe care tindem să le asociem cu sistemul nostru politic,
dar care au început să fie discutate atunci.
Chestiunea esențială era relația dintre rege și regat.
Cine e regatul? Regele?
Sau regatul e comunitatea?
Carol avea conceptul de rege patrimonialist.
Dar castilienii au un concept de patrimoniu
ca aparținând Castiliei.
Numele dat instituției executive
este Sfântul Consiliu. Ce înseamnă "sfânt"? Universal.
Nu înseamnă sacru, ci universal.
Altfel spus, cuprinde oameni de rând, îi cuprinde pe toți.
Un consiliu care se reunește fără acordul regelui,
deja o încălcare a sistemului juridic din Castilia.
E o revoltă. De ce?
Fiindcă nu există propuneri sau schimbări radicale
care puteau schimba sistemul.
Fiindcă nu era nimic nou.
Ce făceau comuneros s-a mai făcut,
se face și în alte locuri,
nu e nimic revoluționar.
Cred că a fost o revoluție ce au făcut comuneros
fiindcă schimbă baza de participare
a oamenilor de rând la luarea deciziilor politice.
Nu mai sunt oameni care se supun totalmente voinței regelui.
Sunt oameni cu propria voință pe care o transmit regelui
prin intermediul Consiliului General.
Încercarea de proto-parlamentarism pare a fi suficient de radicală,
apelează la rădăcini.
Cred că poate fi considerată o revoluție.
Consider că e o revoluție
deoarece, în primul rând, există lideri cunoscuți,
remarcați și respectați.
Au o organizație care constituie un organ politic,
Consiliul Comunităților.
Scopul lor e ca regele să se supună cortesului.
E un principiu revoluționar,
pentru că submina ordinea existentă în Castilia.
Orice se stabilea în cortes,
regele nu putea revoca fără acordul cortesului.
Au un program politic.
Deci știu ce vor,
îl exprimă politic
prin ceea ce ei numesc Legea Perpetuă,
deoarece regele nu o putea anula când dorea,
ci doar cu sprijinul cortesului.
E o lege menită să aibă continuitate.
Relația conflictuală dintre rege și regat nu e ceva nou.
Nu e o invenție a comuneros.
Ce e nou și relevant e faptul că au consemnat totul în scris.
Și au subliniat faptul că „e un contract tacit.
Puterea regelui nu e absolută, are limite,
asta e legătura pe care o aveți cu noi.”
Asta va fi Legea Perpetuă a regelui.
Până atunci nu exista o asemenea regulă,
aprobată de adunarea reprezentanților orașelor,
în afara autorității regelui.
Voiau să-i dea un caracter permanent,
neputând fi modificată de rege sau de un cortes obișnuit.
Trebuia convocată o întrunire,
o adunare extraordinară, ca s-o modifice.
E cel mai apropiat lucru de exercitarea unei puteri constituante.
Ce privește pe toți trebuie hotărât de toți.
Pentru a garanta binele comun, trebuie să fie prezenți
în organele guvernului local
toți reprezentanții diferitelor clase sociale.
Această teorie în curs de formare în vremuri medievale,
va fi pusă în practică în timpul Războiului Comunităților.
Un guvern pentru toți, unde toți sunt reprezentați.
În tabăra comuneros se regăseau
voința și interesele unor clase sociale foarte diferite.
Baza era formată din oamenii orașelor care s-au revoltat,
iar apoi, când devine anti-nobiliar, se lărgește.
Alături de ei sunt membri ai oligarhiei locale.
Există și nobili. Pedro Girón, de exemplu.
Să nu uităm că la conducerea comunităților erau
cavaleri ai regelui, nobili precum Padilla, Bravo, Maldonado…
Toți dedicați orașelor.
Până atunci, orașele castiliene,
cu câteva excepții, aveau un regim oligarhic.
Sfântul Consiliu al Comunităților era o noutate.
Exista o reprezentare importantă
printre comuneros a absolvenților de facultăți.
Îi găsim printre laici și printre clerici.
Clericii erau importanți în comunități.
Propuneau o ideologie politică,
bazată de multe ori pe presupuneri religioase,
revendicărilor făcute de comuneros.
De multe ori acest lucru a înfierbântat masele.
Războiul Comunităților e unul cu multe laturi.
De asta vedem de multe ori alianțe ciudate
între grupuri sociale care pot fi considerate antagonice,
dar care, la un moment dat, și-au unit forțele.
„Când puterea a vrut să știe, s-a putut.”
La final, s-au așezat toți
și au înțeles că trebuie să lupte pentru binele comun.
Ținând cont de evenimente, cum să nu fie o revoluție?
Toți vor binele comun.
„Lupt pentru mine, dar și pentru ceilalți.”
E o mare revoluție.
O revoluție modernă, cum spun mulți scriitori
cu mulți ani înainte de Revoluția Franceză.
Tindem să credem că oamenii de rând
se revoltau doar când nu mai aveau de ales.
Când erau disperați, când nu mai puteau.
Dar nu e așa.
Riști atât de mult doar când te aștepți să ai succes.
Comuneros voiau să ajungă la un acord cu regele, nu să-l dea jos.
Dar regatul trebuia să fie deasupra lui.
Să nu fie supus voinței, capriciilor și intereselor regelui.
Imediat ce pleacă din Spania,
problema se agravează rapid.
Până și unii dintre sfătuitorii lui Carol consideră
că problema nu poate fi rezolvată, iar regele trebuie să se întoarcă.
Izbucnesc revolte în toată Spania.
La Plasencia, Soria, Murcia, în ambele Castilii, desigur.
În Navarra.
Toată Spania s-a revoltat.
Precum chirpiciul vechi
Ca noroiul și paiele Vom construi această lume nouă
Cu greutatea pământului Și cu briza nebunească a frunzelor moarte
Cu apa umilă Care distruge fortărețe
Cu domnia blândă a soarelui
O vom construi ca și cum ar fi un porumbar
Rotundă și plină de aripi
Un roi al voințelor Care își iau zborul în același timp
Se ridică, schimbă direcția Ca un singur corp
Deși conține Mii de suspine diferite
O mie de griji Și o mie de visuri
SEPTEMBRIE 1520
Padilla a reușit să elibereze Segovia de toate amenințările.
A intrat în Medina del Campo,
încă traumatizată după incendiul
provocat de armatele regaliste.
A obținut cel puțin bunăvoința
reginei Ioana, care era în Tordesillas.
Consiliul Comunităților, format la Ávila, se va stabili aici.
Tordesillas a devenit a doua capitală a comunităților.
Din acel moment, Sfântul Consiliu din Ávila
poate fi constituit acum ca organ reprezentativ
și ca un cortes general al regatului,
pentru că era prezidat
nu de acel rege străin care a ajuns la putere prea devreme,
fiind minor, ci de adevărata regină.
Așa cum o considerau mulți castilieni pe Ioana.
Nu o putem supune pe Ioana la o evaluare psihiatrică modernă
fiindcă nu ne permit izvoarele,
dar nici realitatea momentului său istoric.
Ceea ce ne asigură izvoarele istorice
e faptul că ea e regina legitimă.
Localnicii îi primesc cu mare bucurie
Străzile sunt înțesate Pridvoarele sunt pline
Au scos Și vechile steaguri violet în piață
Tinerele femei Și-au prins violetul comunero
Pe șalurile lor albe Pe noile lor corsete
Cum zboară clopotele Când intră comuneros!
Era de neconceput să ataci monarhia ca instituție.
Au ceva cu Carol, dar se duc repede la Ioana.
Dar încep să fie dezamăgiți
fiindcă jocul reginei e să vorbească,
dar ei vor să-i sprijine în mod concret.
Ceea ce vor, concret, e semnătura ei regală
pentru a le autoriza documentele.
Devine o adevărată obsesie pentru comuneros.
Nu doar pentru ei, ci și pentru regentul Adrian de Utrecht,
fost preceptor al lui Carol și viitor papă.
I-a scris lui Carol de patru sau de cinci ori
că, dacă regina semnează un singur act pentru comuneros,
Carol sigur va pierde regatul
până la moartea mamei sale.
Asta era legitimitatea puterii sale.
Asta voiau comuneros.
Timp de trei luni, problema a fost în mâinile ei.
Avea puterea.
Ioana nu semnează Legea Perpetuă
fiindcă înțelege că, dacă e de partea lor,
îi face rău fiului său și face rău viitorului dinastiei.
Apără moștenirea fiului său și propria dinastie.
Dacă ar fi reușit s-o convingă pe Ioana, mama lui Carol…
Dacă ar fi reușit s-o convingă să preia puterea în guvern,
Carol ar fi fost dezmoștenit. Ar fi fost o cu totul altă poveste.
Cred că revolta comunităților era o mare amenințare pentru Carol.
Cred că a subestimat-o
și cred că a avut mare noroc.
Arhiva din Simancas a digitalizat
aproximativ 100 de scrisori de la Adrian de Utrecht către Carol.
Adrian îi tot spune lui Carol:
„Ți-am spus că asta se va întâmpla! Te-am avertizat în privința rebeliunii.”
„Te rog, spune-mi ce să fac!”
Cred că am dreptate când spun că nu e nici un comentariu în scrisori.
Toate au fost primite de Carol.
Presupun că le-a citit, dar nimeni nu le-a adnotat.
La întrunirea Consiliului din septembrie 1520,
Carol decide să îi asocieze
doi nobili castilieni lui Adrian de Utrecht, formând o regență.
Cred că asta schimbă lucrurile.
Acum nu mai e regent un străin.
Testamentul reginei Isabela Catolica interzicea asta în mod expres.
Dar nu cred că asta e cheia.
În septembrie 1520, în același timp,
comuneros încep să atace domeniile nobililor.
Încep să transforme totul într-o revoluție socială.
NOIEMBRIE 1520
Pe parcursul conflictului există mai multe momente de cotitură.
Unul este incendierea Medinei del Campo,
în urma căreia alte localități se alătură mișcării.
Alt moment de cotitură
e ordinul dat de Consiliul General din Tordesillas
de a desființa Consiliul Regal.
Nu doar atât,
ci să transfere funcțiile sale Consiliului General al Regatului.
E unul dintre cele mai radicale aspecte ale mișcării comuneros,
iar asta sperie din nou
acele orașe care s-au alăturat mișcării,
dar care nu voiau radicalizarea, cum ar fi Burgos.
Desființarea Consiliului Regal
e ultima picătură pentru Burgos,
care îl face să abandoneze mișcarea.
Burgos făcea parte din mișcare. Ce s-a întâmplat?
Conetabilul reușește să readucă forțele regaliste în Burgos.
Cum?
Cu acele promisiuni,
cu concesiile făcute de rege.
E un oraș comercial.
E important pentru el să facă comerț cu Țările de Jos.
Cu siguranță Burgos are mai multe opțiuni
în tabăra regalistă, decât în tabăra comunităților.
Dezertarea orașului Burgos a fost unul dintre primii pași
care au dus la destrămarea mișcării comunităților,
fiindcă persoanele moderate au câștigat influență în Consiliu,
iar Padilla a fost scos din joc.
El susținea lupta
și a fost considerat, și în orașul Toledo,
un radical, și a fost înlăturat de la putere.
DECEMBRIE 1520
Suntem la sfârșitul anului 1520.
Comuneros, conduși atunci de Pedro Girón,
și-au stabilit cartierul general în Villabrágima și în Tordesillas,
și încearcă prin toate mijloacele s-o convingă pe regina Ioana
să preia conducerea regatului, împotriva fiului său.
Forțele imperiale sunt disperate.
Cardinalul Adrian dă prioritate cuceririi orașului Tordesillas,
ca regina să nu mai fie presată.
Știm că Pedro Girón asedia Medina de Rioseco,
capitala trupelor regaliste,
iar armata sa înconjurase orașul Villabrágima.
La un moment dat, decide să ocupe Villalpando,
un oraș care aparținea conetabilului Castiliei.
Această mișcare lasă liber drumul
dintre Medina de Rioseco și Tordesillas.
Iar regaliștii profită de asta.
Pe 4 decembrie 1520, trupele regaliste pornesc spre Tordesillas,
iar în seara zilei de 5 decembrie
reușesc să cucerească Tordesillas și palatul regal.
Comuneros au pierdut Tordesillas, capitala lor,
sediul puterii lor.
Au pierdut-o pe regina Ioana, unul dintre marile lor atuuri
în încercarea de a prelua puterea și guvernul.
Într-un fel, rămân debusolați.
Lupta de la Tordesillas trebuie asociată
cu un eveniment anterior,
așa-numita Concordia de Villabrágima,
sau încercarea trupelor imperiale și a comunităților
de a ajunge la un acord în Villabrágima.
În acel moment situează anumite persoane
presupusa trădare a lui Pedro Girón față de forțele comuneros.
Cu Girón Consiliul a pierdut generalul numit
Dacă Girón a trădat Altul va lupta
Căderea orașului în mâinile trupelor imperiale
va provoca fuga lui Girón, pe de-o parte
și reinstalarea lui Juan de Padilla la comanda trupelor comunităților.
Vor muta Consiliul Comunităților la Valladolid.
Astfel, Valladolid va deveni a treia capitală a revoltei.
Vulturii nu prind muște
Șoptește un țăran Cu ochi blânzi și mâini aspre
Vulturii nu prind muște
Repetă, uitându-se la cer
Zgomotul păstorilor Și al călăreților încetează
Dintr-odată, liniște
O liniște densă se așterne O liniște de cremene și de fier
Iar acum poți auzi Cum inimile bat ca niște tobe
Pun în mișcare sângele Care va stropi pământul
Când se ridică câmpul Tremură brazdele adormite
Spatele stejarilor Și tremurul însuși tremură
Vulturii nu prind muște Cântă vocea țăranului
Vulturii obosesc Flăcările au fost aprinse
Sătui de abuzurile nobililor, se revoltă împotriva stăpânilor.
Comunitățile au fost o mișcare politică,
dar și o mișcare socială.
Cronicarii vorbesc de două tabere,
nobilii și comuneros.
În Legea Perpetuă sau în alte capitole,
se vede dorința clară de a supune legii nobilimea.
Să returneze jurisdicții, rente… Lucruri însușite pe nedrept
sau obținute prin trafic de influență.
Observăm schimbări importante în orașe
care sunt motivate de un fel de impuls democratic.
Încearcă să transforme ordinea politică.
Reprezentanții claselor sociale ale orașului
au fost acceptați în organele guvernului local.
Iar în anumite cazuri,
au fost întrucâtva radicalizate deciziile luate.
Asta nu era pe placul nobilimii.
Nobilii castilieni erau conduși de propriile interese,
nu de loialitatea față de împărat.
Numirea a doi guvernatori din rândul marii nobilimi,
revoltele anti-nobilime, desființarea Consiliului Regal,
toate astea îi deranjează, astfel că încep
să fie de partea lui Carol Quintul.
N-au fost niciodată împotrivă, ci au așteptat să vadă ce se întâmplă.
Va fi foarte important pentru el.
SFÂRȘITUL ANULUI 1520
Încep să aibă loc câteva tulburări
pe domeniile marii nobilimi.
La început, Consiliul General nu le va condamna.
Acest fapt sperie foarte tare marea nobilime castiliană
și o face să se alăture taberei regaliste.
Oamenii din clasele sociale inferioare
se simt protagoniști și preiau inițiativa.
„Revoluția, care inițial fusese doar politică,
a dus acum la revendicări sociale
care puneau în discuție structura moștenită din trecut.”
Pe 31 ianuarie 1521,
ajunge la guvernul local din Valladolid
o scrisoare din partea amiralului Castiliei și a altor nobili
care încurajează guvernul să abandoneze mișcarea comuneros.
Guvernul din Valladolid îi răspunde amiralului Castiliei.
„Voi ați ocupat Castilia,
ați subminat autoritatea și puterea regelui,
nu poporul.
Nobilii au atacat și au subminat puterea regelui.”
Sprijinul nobililor pentru imperiali
a apărut ca urmare a apărării propriilor interese
și a temerii de o revoltă împotriva nobililor,
pe care o realizau comuneros, ca rezultat al acțiunilor lor.
Ideea principală e:
orașele garantează libertatea regatului,
dar și libertatea regelui.
Trebuie să luptăm,
altfel ne-am întoarce la ce a fost,
o stare de dependență, de servitute față de înalta nobilime,
care încearcă să-și impună voința în fața regelui.
Asta duce la un fel de război între comunități,
adică rebelii, și cavalerii.
Zonele din jurul orașelor Valladolid și Palencia
erau controlate de nobilii castilieni,
care aveau și fortărețe care amenințau mișcarea comuneros,
fiindcă de acolo puteau să-i atace
pe acei comuneros staționați în Valladolid.
Episcopul Acuña merge în aceste regiuni
și de acolo încurajează oamenii să asedieze fortărețele.
Armata regalistă cucerește Ampudia pe 16 ianuarie.
Când a aflat asta, din Valladolid, armata lui Padilla
face joncțiunea cu trupele episcopului Acuña.
Recuceresc Ampudia.
Trupele regaliste se retrag în orașul învecinat, Torremormojón.
Padilla și Acuña asediază castelul din Torremormojón,
iar pe 18 ianuarie
reușesc să cucerească castelul din Torremormojón.
La sfârșitul anului 1520, începutul anului 1521, episcopul Acuña,
la vârsta de peste 60 de ani, poartă o campanie de radicalizare.
Acuña e un personaj interesant.
Are o personalitate unică
care, ținând cont de originile sale și de condiția sa,
va deveni un personaj legendar.
Avea capacitatea de a face chemări din amvon
și capacitatea de a aduna trupele.
A reușit să organizeze și să conducă armatele,
inclusiv armatele Bisericii, care se dovedesc a fi foarte eficiente.
Astfel, războiul comunităților devine un război
al supușilor împotriva nobililor.
O revoltă anti-nobiliară care îi va scandaliza
și îi va speria și mai tare pe nobili.
IANUARIE 1521
După pierderea orașului Tordesillas, Consiliul Comunităților era în Valladolid.
Încep să aibă loc dispute interne cu privire la strategie.
Pe de o parte, Pedro Laso propune o abordare moderată.
Pe de altă parte, avem un alt lider, Juan de Padilla.
Abordarea lui e mai radicală. Voia să înfrângă tabăra regalistă,
iar comuneros să triumfe.
El propune cucerirea orașului Burgos.
Alături de episcopul Acuña, se îndreaptă spre Burgos,
dar conetabilul Castiliei le strică planurile.
Atunci apare ideea de a cuceri orașul Torrelobatón.
FEBRUARIE 1521
În zorii zilei Pe 22 februarie
Padilla ajunge la Torrelobatón Cu armata sa
Are 7.000 de pedestrași Urmați de 500 de lăncieri
Padilla începe asediul asupra orașului Torrelobatón.
Era fortificat, astfel că încearcă să facă o breșă cu artileria.
Au nevoie de patru zile pentru a depăși fortificațiile.
Trec lunile februarie, martie…
Inerția comunităților, provocată de neînțelegeri interne,
se transformă într-o capcană.
Era amenințată de Medina de Rioseco la nord,
la sud-est, de Simancas, iar la sud, de Tordesillas.
Padilla și-a dat seama că trebuie să fugă.
Cei din Simancas nu-l lăsau să ajungă la Valladolid.
Singurul drum rămas
era spre vest, încercând să se ascundă în Toro, un oraș aliat.
Asta a făcut pe 23 aprilie.
APRILIE 1521
Uitându-se de pe metereze Vede stâncile albind
Iar în văi Șanțurile adânci
Un copac în râpă A crescut orizontal
Pe ramurile sale desfrunzite Stau ciorile nemișcate
Cine îi vedea pe comuneros Coborând în râpe…
La orizont apare Villalar
Următoarea mișcare a taberei regaliste
va fi să-și adune trupele la Peñaflor de Hornija,
la nouă kilometri de bastionul comuneros
din Torrelobatón.
Armatele se văd, se simt.
Nu au de ales și trebuie să plece.
E decizia luată de Padilla.
În zorii zilei de marți, 23 aprilie,
abandonează orașul Torrelobatón, prin valea Hornija.
Conetabilul spune: „Scoateți cavaleria rapid,
să se ducă după ei, să ia artilerie de câmp cu ei.”
Armata imperială, refăcută între timp
datorită sprijinului dat de marea nobilime,
i-a surprins în timp ce se retrăgeau, într-o zi ploioasă.
Plouase mult, erau uzi, era noroi, praful de pușcă era ud,
erau dispersați,
iar armata comuneros își continuă înaintarea.
Aproape de podul Fierro, după ce au trecut pârâul Molinos,
au dat peste un câmp groaznic, o întindere vastă de pământ.
Cavaleria regalistă, cu contele de Haro în centru,
în stânga, contele de Benavente,
în dreapta, conetabilul și amiralul Castiliei,
începe o șarjă.
Nu era o luptă, ci o vânătoare.
Comandantul comuneros E lăsat sângerând
Sângele lui fierbinte Bea în răcoarea din Villalar
Se lasă întunericul pe câmp
Se aud doar țipetele comuneros răniți După ce au primit lovitura de moarte
Armata imperială a reușit să distrugă armata comuneros
și să-i prindă pe lideri, printre care și Juan de Padilla.
În 24 de ore are loc procesul, condamnarea
și execuția rebelilor.
Delictele lor erau considerate delicte notorii.
Delicte grave împotriva Coroanei.
Pe 24 aprilie 1521,
în Villalar de los Comuneros, e ridicat eșafodul
și sunt instalate tribunele
pentru ca reprezentanții monarhiei să poată asista,
iar liderii comuneros sunt aduși în fața justiției.
Pedro Maldonado are noroc cu influența sa în tabăra regalistă.
În acest caz, contele de Benavente.
Asta îl salvează de execuția
din Villalar de los Comuneros.
Francisco Maldonado va fi executat.
Pedro Maldonado va fi executat în anul următor.
A doua zi, urma să li se taie capul.
Pe drum, cineva țipa: „Vin trădătorii!”.
Juan Bravo se întoarce și spune: „Mințiți tu și cel care te-a trimis.”
Judecătorul consiliului i-a dat lui Juan Bravo o lovitură în spate,
care s-a revoltat.
Padilla a spus ceva de genul:
„Ieri, am luptat precum cavalerii, iar azi murim precum creștinii”.
„Villalar, 24 aprilie 1521.
În această zi, alcalzii Cornejo, Salmerón și Alcalá
i-au declarat
pe Juan de Padilla, Juan Bravo și pe Francisco Maldonado vinovați
de trădarea Coroanei Regale a acestor regate.
Ca pedeapsă pentru faptele lor, au declarat
și i-au condamnat la moarte.”
Am chemat Cele patru orizonturi ale Castiliei
Florile violete Care putrezesc în asfințit
Lăstunii care au băut Sângele pământului
Fără să se oprească din zbor
Sudoarea cailor
Să nu vină bărbați, nici femei
N-ar putea suporta în trupuri Ceea ce urmează să vă spun
Speranța e rănită de moarte
Va trebui să așteptăm iar
Așa cum așteaptă în tăcere
Dar cu foc în pleoape Stelele pe câmp
În 1521, în aprilie Mai exact
S-a făcut dreptate în Villalar
Celor care voiau dreptate
Blestemați să fie cei Care au semnat sentința
Villalar reprezintă marea lovitură simbolică,
lovitura morală pentru comunități, dar nu sfârșitul.
Flacăra încă nu s-a stins în Toledo.
Flacăra încă e aprinsă
datorită soției lui Juan de Padilla, María de Pacheco.
Cu ajutorul unei persoane importante, episcopul Acuña.
A crescut ca o femeie educată, a Renașterii.
Știa latină, să citească, se pare că și scria.
Era bună la matematică și la astronomie.
I-a rămas toată moștenirea simbolică
creată de soțul ei
și care o va transforma în simbolul revoltei comunităților
în rezistența de la Toledo, singura care mai exista
după lupta de la Villalar.
Tot ce știm despre ea e la persoana a treia.
Știm ce se spunea despre ea. Și ce se spunea despre ea?
Puțini o admirau. Mulți o considerau o femeie bărbătoasă,
o rebelă, care și-a depășit rolul feminin
care i-a fost încredințat și care i-a dus soțul la pieire.
Vorbesc despre ea ca o nouă Evă care îl seduce pe Adam și-l duce la păcat.
Aceasta era imaginea doñei María Pacheco
până la sfârșitul secolului 18.
Le-a trădat pe femei, și-a trădat clasa socială și regele.
Dacă voia să reziste, trebuia să se sprijine pe masele populare,
care erau de cealaltă parte, care aveau alte revendicări.
Bucurându-se de această moștenire simbolică de la soțul său,
a preluat puterea absolută în oraș
și s-a lovit de aspirațiile episcopului Acuña.
Înțelegând că e o cauză pierdută, acesta a părăsit orașul
și, după cum știm, a fost arestat când încerca să fugă în Franța.
Execuția episcopului Acuña
nu va fi una liniștită pentru împărat.
Papa îl va excomunica, doar pentru câteva luni, pe Carol Quintul.
Era episcop.
Antonio Acuña era episcop.
Carol i-a cerut papei permisiunea pentru a-l tortura.
Dar n-a așteptat răspunsul acestuia.
L-a torturat.
Când Acuña l-a omorât pe alcaldele din Simancas,
fiindcă era închis în Simancas,
Carol Quintul a spus: „Sugrumați-l!”.
Și au făcut-o imediat.
Știa că va fi excomunicat
și se purta ca atare.
I-a cerut papei să fie iertat.
Cum papa era Adrian de Utrecht,
a fost iertat.
OCTOMBRIE 1521
În octombrie, după un asediu al orașului care a durat toată vara,
s-au semnat acordurile.
Dar s-a renunțat la ele fiindcă au rămas înarmați.
Asta a dus la ultima bătălie dintre regaliști și comuneros
la Toledo, pe 3 februarie,
în anul următor, de San Blas,
care a pus capăt mișcării,
cu distrugerea totală a comuneros.
Doña María Pacheco a fugit din Toledo
și s-a autoexilat în Portugalia, deoarece fusese condamnată la moarte.
Carol s-a întors în Spania Și a semnat sentințe imperiale
Doña María va fi omorâtă Iar casa ei, rasă din temelii
După ce va fi rasă din temelii Plugurile vor trece peste ea
După ce vor trece peste ea Vor semăna pământul cu sare
„Dacă ne gândim la energia cu care a fost executată represiunea,
vom înțelege că oamenii epocii au văzut în aceste schimbări
ceva diferit, ceva mult mai amenințător.”
Femeile sunt implicate în mișcarea comuneros.
Problema sunt izvoarele.
Multă vreme, istoria a fost scrisă de bărbați.
E o istorie masculină.
Femeile nu sunt prezente în organele de conducere.
Femeile nu conduc trupele comuneros.
Din procesele care au loc după înfrângerea comuneros
aflăm mai multe informații despre implicarea femeilor,
atât din punctul de vedere al femeilor comuneros
cât și al femeilor din tabăra regalistă, care apărau bunurile familiei.
În toate aceste revolte care se încheie cu represiuni,
femeile administrează absolut totul, rețeaua,
familia, banii, proprietatea…
Așa s-a întâmplat și aici.
Mulți comuneros
Sunt luați Pentru a fi decapitați
În închisorile regatului Nu mai încape niciunul
Iar cei alungați Sunt cu miile
A avut loc o intensă activitate represivă, de încarcerare
și de execuții,
până în octombrie 1522,
când împăratul dă așa-numita grațiere generală.
La revoltă, au participat mulți oameni.
Nu-i poți pedepsi pe toți.
Se dă o grațiere generală prin care sunt exonerați 293 de oameni.
Nu există doar consecințe penale, ci și civile.
Principalele consecințe civile sunt compensațiile economice,
confiscarea bunurilor,
bani care trebuie plătiți.
Casele, conacele,
au avut de suferit.
Au fost obligați să renunțe la turnuri și la blazoane.
În ceea ce privește Casa de las Conchas,
blazonul a fost salvat fiindcă era vorba de înalta nobilime,
de fleur de lis.
Dar turnul a fost dărâmat, iar documentele descriu
cum era Casa de las Conchas în acele vremuri,
cât de mare era.
Casele lui Padilla au fost rase din temelii, iar pământul, semănat cu sare,
ceea ce înseamnă, simbolic,
că, unde au trăit trădători care au comis crime de lezmajestate,
nici plantele nu mai trebuie să crească.
După războiul comunităților,
exista un puternic sentiment anti-comuneros.
Filip II a ținut cont de asta, ca făcând parte din moștenirea tatălui său.
Urmașii comuneros nu trebuie uitați,
și vor fi considerați proscriși mult timp.
Carol nu i-a uitat și nu i-a iertat pe comuneros.
În 1552, 30 ani mai târziu,
când avea nevoie disperată de bani,
i-a autorizat pe regenții săi din Castilia să vândă hidalguías.
Dar nu copiilor evreilor, desigur.
Nu celor acuzați de erezie, desigur.
Și nici copiilor sau nepoților comuneros.
Avea memorie bună și era ranchiunos.
Nu ierta și nu uita.
Există exemple care evidențiază
răutatea și cruzimea cu care acționa uneori împăratul.
De pildă, María Pacheco.
María Pacheco a trebuit să fugă la Porto.
Deși avea o mare influență în cortes,
nu s-a putut întoarce.
Mai mult, a trăit mereu sub amenințarea
de a fi executată dacă se întoarce în regat.
Când și-a exprimat dorința ca rămășițele ei
să fie aduse la Toledo,
Carol a refuzat, chiar și după moarte.
Maria Pacheco e înmormântată în Portugalia.
Există o represiune care a durat și după moarte.
„Ce a dispărut la Villalar nu au fost libertățile castiliene,
ci poate libertatea politică și posibilitatea de a imagina
un alt destin, nu cel al unei Spanii imperiale.”
La marginea câmpului Se sparg valuri verzi de orz
Deschizând rana Prin care timpul încă sângerează
Fire de sânge brodat Și pieptul stelelor
Prin care curge trecutul Și vopsește brazdele în roșu
Fântâni de brazde arzând, făcute de boi
Cu sângele și sudoarea Oamenilor, nu trebuie încălcate
Încă se aud zgomote pe câmpuri
Încă se simt pașii
Veacuri de liniște
Care vorbesc, țipă, cântă și vuiesc
SECOLELE 17-18
Până la urmă, se impune ideea monarhiei absolute ca formă de guvernare.
Nu numai în Spania, ci în toată Europa.
Cortesul, organul reprezentativ al regatului,
e ceva ce deranjează guvernul monarhului.
Evident.
Absolutismul a câștigat.
N-a început cu Carol Quintul.
Exista de mult timp și a câștigat.
Și va continua.
Absolutismul înseamnă că regele nu are limite stabilite de lege.
Un cetățean e oprit de lege să omoare.
Dar regele nu e responsabil.
Regele nu e oprit de nimic. Poate trece de lege, poate fi iertat.
A fost începutul unei descompuneri politice a regatului.
Va continua în timpul lui Filip II.
Cortesul continuă să fie convocat,
dar e extrem de corupt.
Presiunea fiscală e mult mai mare.
Există o mică opoziție a reprezentanților, o oligarhie urbană.
Rolul cortesului începe să se diminueze.
S-a mers și mai departe în secolul 18.
Secolul despotismului ca formă de guvernare.
Cortesul nici nu mai e convocat.
Nu e desființat, dar rămâne acolo ca…
Se reunește doar pentru a proclame un nou rege.
Ca martori.
În detrimentul teoriei proto-parlamentariste
care putea apărea cu triumful comuneros.
„Liberalismul militant din secolul 19 i-a redescoperit pe comuneros,
i-a transformat liderii în martiri
și a ridicat steagul cu numele său pentru a lupta împotriva absolutismului.”
Istoria e o armă încărcată cu prezentul și cu viitorul.
Unul dintre elementele fundamentale pentru construirea libertății.
Apoi, când se termină totul
Când nu mai există Flori cu pleoape vineții
Când primăvara dispare complet
Ne vom topi cu scări și cu săbii Într-un cuptor din pământ
Și vom făuri un brăzdar
Care va străluci cu putere În amintirea serii
Aceste flori se vor naște Și vor continua să crească
Și o vom face iar
În fiecare primăvară
Legenda din Villalar începe chiar în acel loc,
dacă nu începuse deja.
Exemplul dat de comuneros ca luptători ai libertății
va fi și un exemplu de urmat
de alți politicieni și cetățeni
care au vrut să creeze o mișcare revoluționară împotriva monarhiei.
„Revolta comunităților din Castilia sunt un important punct de referință
pentru toate mișcările din Spania contemporană
al căror obiectiv fundamental a fost cucerirea libertății.”
Comuneros sunt imaginarul istoric esențial,
principalul punct de referință istoric pentru toate luptele democratice
din Spania modernă și contemporană.
E în interesul celor de la putere să folosească istoria ca instrument-cheie
pentru a crea conștiința națiunii și a identității naționale.
Și se creează mituri naționale cu ajutorul ei.
Episoadele istorice au două fețe.
Una, ce au fost,
iar a doua, cum sunt interpretate după aceea
și cum sunt folosite.
În al doilea aspect, e extrem de importantă identitatea,
construirea identității colective.
În lumea modernă, identitatea națională.
De obicei, miturile ajută la consolidarea identității naționale,
într-un sens sau altul.
Pot fi mituri negative care amintesc de dezastre.
La ce ajută mitul? La încurajarea suferinței,
la numărul greutăților, al dezastrelor…
Cum ne revoltăm?
Cum ne construim identitatea?
Cum ne apărăm?
Dar există și mituri pozitive.
Cât de buni suntem, cum am condus lumea.
Și ele își îndeplinesc rolul.
„N-a avut loc nicio revoluție adevărată în Spania
până în secolul prezent (secolul 19),
cu excepția războiului Consiliului Sfânt
pe vremea lui Carol I, Carol Quintul,
cum îi spun germanii.”
SECOLUL 19
Nu uitați că liberalii conduceau Spania la începutul secolului 19.
Pe atunci au trăit invazia franceză,
absolutismul lui Ferdinand VII…
Mișcarea comuneros a devenit în secolul 19,
datorită liberalilor, o mișcare eliberatoare.
Eroi ai libertății în fața tiraniei.
De aceea, toate personajele principale
sunt înconjurate de o aură de eroism și de martiriu, în același timp.
Privim în urmă.
Mișcarea comuneros e văzută ca o mișcare ideală
unde vedem revolta orașelor
împotriva ideii de rege tiran.
E mișcarea în care El Empecinado, în 1821,
în Trieniul Liberal,
îi comemorează pe comuneros la Villalar.
APĂRĂTORII LIBERTĂȚILOR CASTILIEI
Apar străzi dedicate lui Padilla, Bravo, Maldonado,
statui de comuneros, compoziții poetice…
Comuneros încep să intre pe un nou teritoriu.
Nu e unul istoric, ci unul mitic.
Un mit e o structură narativă care are trei faze.
E foarte simplu mereu.
Paradis, decădere, mântuire.
Comuneros încep să devină momentul ieșirii din paradis.
Momentul decăderii.
Spaniolii au fost liberi și fericiți
până la un anumit moment, când o cauză străină, evident,
o dinastie străină, Habsburgii, a venit și ne-a impus absolutismul.
Atunci a început rușinea. Atunci a început decăderea.
„Din punct de vedere tactic, un revoluționar poate avea un interes,
nu de a-și ascunde intențiile, ci de a le prezenta
ca o continuare a trecutului.”
Mitul simplifică lucrurile.
Dacă vă prezint o inovație:
„Modul în care mâncați dăunează sănătății voastre,
și trebuie să nu mai consumați aia și aia,
să mâncați complet diferit”…
Propun ceva complicat.
Dar dacă vă spun:
„Trebuie să vă întoarceți la modul natural de a trăi,
nu mai faceți lucruri absurde,
care nu vi se potrivesc, dar v-a învățat un prieten străin.”
Vă vând produsul mult mai simplu.
Nu vă spun:
„Trebuie să aibă loc o revoluție în viața voastră.”
Asta fac liberalii în Spania.
În cortesul de la Cadiz, elaborează o constituție modernă,
complet revoluționară și inovatoare.
Dar susțin că nu e nimic nou.
Asta spune Argüelles când o prezintă cortesului.
Aducem înapoi vechea constituție spaniolă.
E un mod de a prezenta o revoluție
ca o revenire la modul nostru natural de a fi.
SECOLUL 20
Nu doar liberalii.
Dacă îl citim pe Azaña sau pe deputații în cortesul celei de-a Doua Republici,
vedem că-i considerau pe comuneros drept precursori.
Considerau că ei sunt cei care înțeleg, în sfârșit,
acel vis pe care comuneros au încercat, dar n-au reușit, să-l împlinească.
„(Comuneros) Da, voiau să fie luptători pentru libertate.
Voiau să se elibereze de despotismul lui Cezar,
de favoritismul în guvernare, de supremația unei singure clase.”
Primarul Madridului
e cel care propune să se adauge culoarea violet în steag.
Susținând că e culoarea Castiliei,
a rebelilor castilieni.
Nu violetul era culoarea comuneros,
ci roșul carmin al Castiliei.
Mitul rebelilor comuneros ca luptători pentru libertate
va fi folosit de anumiți intelectuali și politicieni ai regimului lui Franco.
Mai ales de falangiști, pentru a denigra
Războiul Comunităților și mișcarea comuneros.
Acei intelectuali care se îndoiau de regimul lui Franco
vor regăsi în comuneros
un exemplu istoric pentru ce vor ei să fie Spania.
O Spanie modernă, democratică.
O Spanie care se opune dictaturii.
DUPĂ… CECILIA ȘI JOSÉ BARTOLOMÉ, 1983
Villalar, toate partidele politice
au organizat o sărbătoare în onoarea comuneros
care s-au ridicat acum 450 de ani împotriva lui Carol Quintul.
Oameni care au revendicat iar la Villalar
memoria comuneros ca un semn sau un loc simbolic
pentru a cere autonomie, democrație și justiție socială.
Pot fi admiși ca un simbol,
fără să mergi mai departe de atât.
Vine poliția.
Vin. Nu poți intra în piață acum.
Mitul comuneros a fost transformat
în timpul tranziției.
S-a introdus ideea descentralizării.
I s-a adăugat o componentă regionalistă, castilianistă,
fiindcă a avut un impact deosebit
pe teritoriul care e azi
Comunitatea Autonomă Castilia și León.
Știți cine au fost comuneros?
Patru bărbați care au luptat pentru autonomia Castiliei.
Nici istoricii n-au căzut de acord
dacă s-au opus progresului
sau dacă erau progresiști.
Important e că aici, în Villalar, s-a creat un simbol important.
E interesant că încă există
pentru a ridica regiunea,
Castilia și León, o regiune cu probleme.
Din anumite poziții ideologice,
câteva persoane de azi
consideră că comuneros sunt precursorii lor.
SECOLUL 21
Nici tăcerea n-a fost corectă, nici lauda n-a fost adecvată.
Corect e să-i vedem ca oameni care au luptat
pentru idei moderne, înaintea timpului lor,
idealuri politice pe care voiau să le transforme
în proiecte politice și sociale.
Când a fost adoptată Constituția în 1978,
cele patru valori fundamentale au fost:
libertate, egalitate, dreptate și pluralism.
Aceste patru valori erau stâlpii care susțineau mișcarea comuneros.
Cred că nu are motive să invidieze Revoluția Franceză.
Dar Franța creează mereu povești extraordinare.
Nu înțeleg de ce nu am făcut-o și noi
cu intelectualii pe care i-am avut.
Cred că e timpul să începem să scriem
adevărata istorie a evenimentelor,
iar apoi vom înțelege de ce sărbătorim data de 23.
Înfrângerea e scuza pentru a sărbători spiritul care a inspirat revoluția.
Spiritul luptei pentru libertate.
Cel mai important, justificarea rolului politic jucat de cetățeni
în activitatea cotidiană.
Castilia nu s-a mai revoltat.
Cel puțin, n-a făcut-o
cu forța cu care a făcut-o mișcarea comuneros.
Dacă ar fi triumfat?
De atunci Castilia nu s-a mai revoltat
În mâinile unui rege bastard Sau a unui regent viclean
Mereu dorind un Consiliu Sau așteptând un comandant
Cunoașterea istoriei
e un mod de gândire complex.
Să fii în stare să ai acea gândire complexă
favorizează gândirea critică.
Cred că gândirea critică e fundamentală pentru orice societate.
Unii încearcă să denigreze sau să discrediteze comunitățile
negând natura revoluționară
sau nerecunoscând substanța politică.
Nu sunt strategii noi.
Comunitățile au fost un recurs ideologic
pentru a interpreta mișcarea,
dar și toată istoria Spaniei.
Și continuă să fie așa.
Comuneros au pus regatul deasupra regelui,
fiindcă regele moare, dar regatul rămâne.
E o mare schimbare politică.
Începem cu o mare lipsă de cunoaștere a istoriei noastre politice.
Antonio Machado spunea că, atunci când ne gândim la trecut,
găsim munți de speranță.
Aceste speranțe nu s-au împlinit, dar nu au dat greș.
O istorie care nu consemnează speranțele învinse ale înaintașilor
e o istorie care va fi mereu în favoarea învingătorilor.
În favoarea stării actuale de fapt
și a dominațiilor prezentului.
Am fost mereu fascinat de puterea subversivă a istoriei.
Lucrurile s-au întâmplat într-un mod, dar putea fi diferit.
Există întotdeauna alternativă. Deci prezentul poate fi schimbat.
Poate fi ceva pozitiv să folosești mitul
pentru a consolida naționalismul spaniol într-un sens liberal.
Azi, naționalismul spaniol e un mit care aparține dreptei.
Contrarevoluționar.
Poate fi un lucru pozitiv în interesul libertății.
Spania e o țară formată din indivizi liberi,
care nu vor să trăiască sub o monarhie absolută.
Care vor să trăiască într-un regim al puterii controlate.
Puteri împărțite, cu un parlament care controlează executivul.
Cu cetățeni care au libertăți individuale și se respectă între ei..
Are conotații revoluționare
atunci și acum.
„Toți oamenii trebuie să mănânce, dar toți trebuie să știe.
Dacă nu, devin mașinării în slujba Statului.
Devin sclavii unei organizații sociale cumplite.”
Acum 500 de ani, au existat oameni
care au elaborat proiecte revoluționare pentru vremea aceea
și care au avut succes după multe secole.
Putem învățat din Războiul Comunităților
că nu doar numele mari au importanță în istorie,
dar și noi, cetățenii, clasa muncitoare,
avem o responsabilitate istorică,
iar unitatea noastră poate realiza lucruri mărețe.
Pot fi realizate sau nu, dar le putem propune și putem lupta pentru ele.
Ca să vorbim despre comunitate
înseamnă să vorbim despre necesitatea de a lupta pentru o mai bună viziune socială.
Crearea în comun a unui viitor mai bun
pentru toți cetățenii,
cu un control mai bun asupra puterii.
Au încercat să creeze o lume mai bună, dacă prin asta înțelegem
că indivizii
nu sunt supuși caracterului arbitrar a celor puternici.
Se spune că, pe câmp Dacă te întinzi pe jos
Încă se aude Tropăitul cailor
Se spune că pământul Urlă și blestemă
Că zeii adormiți Sângerează în ruine
Un sirop violet care strălucește
Care strălucește pe drumuri și pe poteci
Care orbește vulturii în nori
Se spune că bruma strălucește cu tandrețe
Fiindcă nu a uitat încă Tremurul cald al trupurilor
Cremenea cântă și recită Un poem de flacără și viitor
Iasca zâmbește și șoptește
E o melodie de libertate, de foc și fum
Păstorii spun că o furtună de semințe
Poate fi văzută în ianuarie
O furtună de săruturi și de pumni
Un tunet fratern și comunero
Cine știe dacă berzele Se vor întoarce de San Blas
Dacă gerul de martie Va duce departe mugurii
Dacă flăcările comuneros Vor trosni iar
Cu cât iasca e mai veche Cu atât se va aprinde mai ușor
Cu cât iasca e mai veche Iar cremenea e mai dură
Chiar dacă ard pădurile de pin Rămân pădurile de stejar
Traducerea: Mihai Puiu