Downloaded from YTS.MX
EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Okay så. Er I klar til at starte det her?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Cristela, ved du, hvordan jeg mødte senator Robert Kennedy?
-Nej. -Altså,
vi havde registreret 140.000 vælgere
-i Californien. -Nej da.
Hvordan har I det?
Jeg fandt ud af, han ville være på Coronado Hotel i San Diego.
Så jeg tog hen til Coronado Hotel…
Jeg hedder Joaquin Castro.
Det var første gang jeg mødte Robert Kennedy.
Sådan mødte I hinanden?
Mit daglige job i Kongressen.
Og der er en anden historie om…
Dolores, jeg kommer for sent. Jeg smutter. Men jeg kommer straks tilbage.
-Du skal høre den anden historie. -Det vil jeg gerne.
Jeg ville gøre noget mere seriøst med mit liv.
Så her er jeg. Varmer op for Cristela.
Jeg elsker dine historier. Jeps. Som: "Ih. Historie. Wow."
Ligesom sí se pudo, ikke?
-Som sí se puede. -Præcis.
Som… Husk den tanke.
Jeg er straks tilbage.
-Jeg venter på dig. Okay. -Ja, selvfølgelig!
Okay!
Giv en kæmpe hånd til min seje ven
fra Rio Grande Valley i Texas,
Cristela Alonzo!
Ja!
Se os!
Vi gjorde det!
På denne tid sidste år gav Gud os alle stuearrest.
Og se os. Nu er vi her og siger:
"Se os! Vi er stadig i live!"
Det er fedt.
Jeg vidste ikke, om vi kom ud af det her i live.
Vi begyndte med covid-19,
nu er vi ved covid-24.
Jeg sværger,
covid er ligesom Star Wars.
Der kommer en ny om et par måneder.
"Åh, hvad! Omicron er ude?
Jeg er ikke engang færdig med The Mandalorian endnu."
Hvad?
Det behøvede ikke være sådan her.
Det behøvede det ikke.
Det behøvede ikke være så hårdt.
Jeg så gyserfilm i min barndom.
Jeg kan lide zombiefilm, ikke?
Der er altid den scene, hvor man siger:
"Åh gud, de er zombier!"
Og det er aldrig kun én zombie. Det er 30 zombier.
Og jeg så den scene i hver film og tænkte:
"Det er urealistisk.
Hvordan kan de lade det blive så slemt?"
Ikke sandt?
For hvis jeg nogensinde ser en zombie,
så slår jeg den zombie ihjel.
Men at det bliver 30?
Hvordan gør vi det? Og så tænkte jeg: "Ved I hvorfor?
Det er fordi vi aldrig viste den scene i filmen,
hvor røvhullerne går rundt og siger:
'Det er min ret at blive bidt af en zombie.
Det er min ret som amerikaner at blive bidt af en zombie.'"
Du skal ikke vælge, hvordan du dør, din klovn.
Hvad er det?
Der er bare sket så meget i de sidste par år.
Jeg var i lockdown i LA, og jeg hadede det.
For jeg kommer fra en tæt familie.
Det er første gang jeg skulle gøre noget uden min familie.
Forstår I? Og det var hårdt.
Min familie er fra det sydlige Texas.
Vi er fra Mexico.
Og…
Det er det sydlige Texas. Sådan cirka.
Det sydlige Texas.
Min familie havde blandet status.
Det betyder, at halvdelen af os havde et visum,
halvdelen af os havde ikke,
og vi fortæller jer ikke, hvem der har hvad.
For vi ser alle ens ud!
Vi havde ikke mange penge, da jeg var lille.
Vi måtte dele et badeværelse og en fødselsattest. Det var surt.
Min bror Cristela hadede det.
Det er okay.
Spansk er mit første sprog. Jeg lærte engelsk senere.
Jeg var et "engelsk som andet sprog"-barn.
Og jeg måtte lære engelsk…
¿Ustedes también?
Jeg måtte lære engelsk ved at se The Price Is Right på TV.
Hvide mennesker, I har ødelagt mig.
"Plinko" er ikke et ord. Rend mig.
Jeg stolede på jer.
Jeg lærte jeres ord og brugte dem i dagligdagen.
"Jeg kan ikke i dag. Jeg er plinko."
Men det var ikke et ægte ord.
Jeg elsker det ord.
Mine børn skal hedde Plinko.
For det lyder mexikansk.
Plinko, ven pa ca.
Mine børn skulle hedde Plinko, fordi jeg voksede op i midtbyen.
I midtbyen giver vi vores børn skøre navne nogle gange.
Nogle gange kalder vi vores børn det, vi vil have af livet.
"Det er min datter, Mercedes. Hva' så? Hvordan går det?"
"Det er min søn, Betalt Vandregning. Hvordan går det? Kom og sig hej."
"Hvor er Kabel TV? Har nogen set Kabel TV?"
Sådan lærte jeg engelsk.
Jeg sad foran TV'et og så udsendelserne,
og gentog bare alt, jeg hørte.
Stemmerne, accenterne.
Så i min familie er jeg den eneste, der ikke har en kraftig mexicansk accent.
Min ældste bror er født og opvokset i Mexico.
Og han har den stereotype accent. Som…
Som hvis en taco kunne tale.
Hvis Edward James Olmos mødte ham, ville han gerne lære ham "regning".
Forstår I?
"Du har brug for ganas."
Det var sært, vi voksede op sammen,
men det lød, som var vi ikke i familie med hinanden.
For min bror siger: "Hej, søster."
"Nå, pues, skal vi få noget at spise eller hvad?"
Jeg siger: "Det kunne vi vel godt."
"Eller vil du gerne se, hvad der er bag dør nummer tre?"
"Kom ned!"
Forstår I?
Når man tænker over det,
så er Price Is Right ikke et gameshow for fattige.
For vi kender ikke prisen på nogen mærkevarer.
Vi køber generisk.
Jeg voksede op med Dollar Store. Det er mig på The Price Is Right.
"Hvad koster den appelsinjuice?" "Nioghalvfems cents."
"Hvad koster mac and cheese?" "Åh, for dyrt. Læg det tilbage."
Men nu som voksen taler jeg tre sprog.
Jeg taler spansk, engelsk,
og kaukasisk.
Kaukasisk er som engelsk, men jeg må bruge smarte ord,
jeg normalt ikke bruger,
som "økologisk" og "fradragsberettiget".
Her er et eksempel.
I hverdagen, når venner laver fejl,
siger jeg: "Kælling, du fejlede."
Men på kaukasisk siger jeg: "Frue, det er uacceptabelt."
Forstår I?
Det der?
En smule…
"Du får tæsk!"
"Lad mig tale med manageren."
Jeg voksede op i en grænseby ved siden af Mexico i det sydlige Texas.
Og det er interessant, at en ting vi aldrig taler meget om,
er, hvordan så mange af os opvoksede i bobler. Ved I, hvad jeg mener?
Hvis man er en lille by, selv i en storby,
hvis ens nabolag ikke har megen mangfoldighed,
ved man ikke bedre.
For man er et barn. Det er ikke vores skyld.
Jeg siger dog altid, når man bliver voksen og går ud i verden,
møder mennesker, man ikke kendte til eller ikke var bekendt med kulturerne,
så er det ens opgave at lære om dem og udvikle sig.
Det er det, vi skal gøre, ikke?
Men det er svært.
Det er svært i starten.
I min grænseby var der ingen mangfoldighed.
Vi var alle mexicanere.
Alle i mit nabolag var mexicanere.
Vi sagde det til hinanden: "Hva' så, mexicaner?"
"Hvordan går det, mexicaner?" "Mexicaner!" Forstår I?
Så gik jeg på college i St. Louis, Missouri.
Jeg blev ikke advaret.
Jeg var ikke klar til det, jeg skulle møde.
Som forskellige slags mennesker.
Igen, vi var alle mexicanere, ikke?
Selv da jeg så folk på TV, virkede det ikke ægte,
fordi TV føltes så langt væk fra, hvor jeg voksede op, ikke?
Så jeg var i St. Louis, første dag i college
kommer den fyr hen til mig, han bliver min bedste ven.
Han siger: "Hva' så? Jeg hedder Byron."
Og straks tænker jeg: "Mexicaner!"
"Du er den mørkeste mexicaner, jeg har mødt!"
Og han sagde: "Jeg er sort."
Og jeg sagde: "Nå."
Jeg kendte det ikke. Ligesom hvide mennesker.
Jeg vidste ikke, hvide mennesker kom i så forskellige nuancer.
Der er hvidt og der er hvidt!
Der er hvidt, hvor jeg tænker: "Hjemsøger du mig?"
"Går du her, eller har du en besked fra min døde mor?"
Jeg vidste ikke, jeg ville møde andre, der var opvokset i bobler. Det var sært.
I mit første år var min roommate fra Tennessee.
Hun havde aldrig mødt en latina.
Det havde ingen i hendes familie.
Hendes mor var med for at aflevere hende, ikke?
Hendes mor var ikke sikker på, om jeg talte engelsk.
Vi snakkede hele dagen.
Jeg ved ikke, om hun troede, jeg måske ville glemme det,
løbe tør for engelsk, halvvejs gennem dagen.
"Hej, hvordan går det?" "Det går okay." "Er du sikker?" "Nej, ja, nej."
"Nej."
"Prøvetid udløbet."
"Opgradering? Nej. Ude af drift."
"Nej."
Så min roommates mor inviterer mig ud til middag med dem.
Men hun vil mime alle ordene.
For at være sikker på, jeg forstod.
Hun fandt på ting hen ad vejen.
Hun sagde: "Hej.
Så…
…jeg tænkte på, om du…
…har lyst til at tage med os
og spise italiensk."
Hvorfor fanden er dette italiensk?
"Ved du, hvad italiensk er?"
"Mester, jeg spiller Super Mario Bros. Ja, jeg ved… Ja.
Jeg ved, hvad italienere er.
Jeg kender nationalsangen.
Flaget er lige der. Ja. Hils!
Alle italienere er vvs'ere. Kom så!"
Jeg sagde ja, for jeg havde aldrig spist italiensk.
Min mor var mexicansk kok på en mexicansk restaurant.
Vi spiste kun mexicansk mad.
Jeg anede intet, men ville se, hvad italiensk mad var.
Så jeg sagde: "Ja."
Og min roommates mor tog os med til dette fede sted, Olive-a Garden.
Hvis I ikke grinede, er det, fordi I ikke taler italiensk.
Og det er okay.
Jeg dømmer jer ikke, men få lidt kultur.
Så vi var i "Olive-a Garden."
Og vi spiser de uendelige brødstænger og salater.
Ligesom de gør i Italien. Ikke?
I ved, hvordan salaterne kommer med peppercinier?
De ligner lidt jalapenos, men slet ikke?
Som når man ser en hvid fyr med dreads, og man tænker: "Slet ikke."
Ikke?
Ikke sandt?
Ja.
Så min roommates mor ser den første peppercini og er så glad.
For hun tror, det er et øjeblik at blive venner.
Seriøst. Kvinden vil give mig den som gave.
Hun ser på den, og hun…
Griber en gaffel, spidder en, kigger på mig og siger…
"Jeg ved, hvem der vil have denne her."
Hun var så spændt.
Jeg vidste ikke, hvordan hun ville have mig at reagere.
"Tak, dame!"
"Olive Garden para siempre!"
Jeg var 18 år gammel.
Det var den første dag uden for Texas for mig.
Ingen havde nogensinde talt sådan til mig.
Hvad jeg skulle tænke eller sige?
En del af mig var så sur, jeg ville gerne sige:
"Hallo, din racistiske kælling!" Ikke?
Men jeg ville have den.
"Hallo, din racist, men præcis kælling, giv mig den!"
Jeg fortalte min ven om det.
Han siger: "Hvorfor er du sur? Det skete for to årtier siden."
Og jeg: "For jeg lige har indset, at det var noget møg."
Ikke?
Nogle gange ser man tilbage på sit liv og det lort, der var cool,
og man tænker: "Det var noget møg."
Men vi vidste ikke, det var forkert, for dengang var det i orden.
Det var acceptabelt.
Men se, det er sagen.
Vi skal lære gennem tiden, at der er visse ting, man ikke må mere.
Det er ikke i orden.
Som når folk siger: "Må jeg ikke sige det ord mere?"
Hør, du skulle aldrig have sagt det.
Ved du hvad?
Det bør man ikke.
Men nu kan vi da sige: "Hov! Lad være."
Helt ærligt, når jeg ser tilbage, ville jeg have, alle kunne lide mig.
Jeg gjorde ting, jeg ikke ville, fordi jeg ville være cool.
Og kunne de ikke lide mig, troede jeg altid, det var min skyld.
"Hvad gjorde jeg forkert? Hvordan fikser jeg det?"
I trediverne tænkte jeg så:
"Jeg tror ikke, jeg kan lide jer.
Måske er I problemet."
Nu, i fyrrerne, tænker jeg: "Fuck alle! Jeg skal vande planter."
Og det er det.
Elsker det.
Jeg elsker det.
Jeg elsker at blive ældre. Jo ældre, jo mindre bekymrer jeg mig.
Jeg har lige haft fødselsdag. Jeg blev 43.
Fantastisk. Jeg elsker det.
Ved I, hvad jeg kan lide ved det?
Som 43-årig er jeg ikke gammel,
men jeg er ikke ung.
Lige i midten.
Jeg føler lidt, at jeg er en iPhone 6.
Ja.
Jeg ved, jeg ikke er den nyeste telefon,
men jeg er overkommelig, og jeg får arbejdet gjort.
Det er mig.
At date mig, er som at date en iPhone 6.
Ja, de yngre kvinder har længere batterilevetid.
Lørdag aftener siger de kl. 3:30 om morgenen:
"Fuck det! Lad os gøre det!"
"Syvogfyrre procent!"
Nej.
Mig, jeg er en iPhone 6.
Kl. 22:30 siger jeg: "En procent. Lukker ned.
Lad mig ligge ved væggen."
Helt seriøst.
Jeg er lige kommet mig over covid.
Det lyder, som om vi slår op. "Jeg kom over covid."
Det var sært. Jeg kan stadig ikke lugte og smage alt.
Det var vildt.
Det slog mig ud.
Men hør lige her.
Jeg testede positiv for covid på min fødselsdag.
Ja. Det er en skidt måde at fejre ens fødselsdag, ikke?
"Tillykke."
Det var hårdt.
Jeg har fødselsdag den 6. januar.
Så…
Jeg var syg.
Alle sagde: "Pas på dig selv. Hvil." Bla, bla.
Jeg siger: "Ja."
Endelig tænker jeg: "Okay. Jeg har covid.
Jeg tager det roligt."
Jeg får et telefonopkald. Fra viceværten.
Han siger: "Hej, Cristela.
LAPD er her, og de vil tale med dig."
Og jeg tænkte: "Åh, lort.
Er det dét, de gør med mennesker med covid?
Åh gud."
Det skulle være en brun kvinde, ikke?
De sagde: "Der er en fyr, der har stjålet pakker rundt i nabolaget,
og vi fandt en pakke med dit navn på.
Og de åbnede den ikke.
Så vi skal have dig til at åbne kassen,
så du kan fortælle politiet, hvor meget alting koster.
For efter et vist beløb bliver det en forbrydelse.
Vi skal vide, om han skal sigtes for en forbrydelse.
Kan du komme forbi?" Jeg siger: "Ja!"
Jeg lægger på og tænker: "Kælling, du har covid." Ikke?
Så jeg ringer til viceværten og siger det til ham,
og han siger: "Okay, hvad med det her?
Hvad hvis LAPD kommer op til dig?
De har masker på. De står for enden af gangen.
De afleverer kassen. Du kan åbne den,
og bare råbe, hvor meget…
…alt koster til LAPD." Ikke?
Jeg siger: "Ja, det lyder godt. Lad os gøre det."
Så LAPD kommer hjem til mig. De afleverer kassen.
De er for enden af gangen. De har masker på.
Viceværten er der. Og jeg indser,
jeg ikke kan åbne kassen med mine hænder, vel?
Når man har brug for en saks, kan man aldrig finde en.
Når man ikke har brug for en, er der sakse overalt.
Kender I det?
Jeg skulle åbne kassen.
Jeg kunne ikke finde noget, hentede en kniv fra køkkenet.
Ja.
Jeg sagde: "Jeg har en kniv med!"
Min nabo åbner, og hun siger, "Åh, lort."
Jeg siger: "Gå du indenfor." Ved I, hvad jeg mener?
Så jeg åbner kassen, og jeg ser,
det er en sort kasse, og der er et Netflix-bånd omkring.
Og betjenten siger med det samme:
"Er det Netflix?
Jeg har Netflix. Jeg får aldrig en skid.
Hvorfor giver Netflix dig ting?"
Jeg siger: "Jeg er komiker. Jeg laver en special til dem.
Jeg hørte, de ville give mig en fødselsdagsgave.
Så jeg tror, det er gaven."
Og han siger: "Hvad er det?"
"Jeg ved det ikke. Lad mig tjekke!"
Så jeg åbner kassen,
og det er et tæppe.
Et rigtig fint tæppe.
"Det er et tæppe!"
Og betjenten siger: "Et tæppe?
Netflix er et milliardfirma. De gav dig et tæppe?
For pokker da!"
Ikke?
Og jeg fortæller ham:
"Altså, vi dater ikke. Jeg knalder ikke Netflix!"
Han siger: "Hvad koster tæppet?" Jeg siger: "Ingen idé. Det er en gave!"
Han siger: "Kig efter mærket!" Jeg: "Okay."
Og jeg leder efter mærket. Og jeg giver ham navnet.
Og han siger: "Øjeblik. Jeg googler det."
Og han googlede det.
Og han siger: "Tæppet koster 179 dollars!"
Og jeg: "Det skulle jeg ikke vide. Det er en fødselsdagsgave."
Og han sagde: "Er der andet?
Der må da være noget andet."
Og jeg sagde: "Jeg ved det ikke. Lad mig se!"
Så jeg ser i kassen, og der er et stearinlys.
Og jeg siger: "Åh, et stearinlys!"
Han siger: "Hvor meget koster stearinlys?"
Jeg siger: "De varierer fra fem til 95 dollars.
Det er forskelligt. De er flotte."
Han siger: "Hvad er mærket?" Jeg siger: "Lad mig tjekke!"
Så jeg giver ham mærket, og han googler det.
Han siger: "Det koster 90 dollars. Hvad?
Halvfems dollars?
Det er mere end et halvt tæppe!"
Og han siger til sin partner: "Okay. Så det er 179 og 90.
Lad os lægge det sammen." Og så…
"Vi har en forbrydelse.
Vi har en forbrydelse."
Han er så spændt.
Som om jeg er midt i et skide gameshow.
"Er det en forbrydelse?"
"Ja, det er."
Så…
Jeg siger: "Hvad nu?"
Han: "Jeg skal have dine oplysninger.
Hvad hedder du?" Jeg siger: "Cristela Alonzo."
Han siger: "Hvornår har du fødselsdag?"
Jeg siger: "6. januar!"
Og han siger…
"Det er i dag!
"Øjeblik, du fik covid på din fødselsdag?"
"Ja."
Så siger han: "Øjeblik.
Den 6. januar?
Som i sidste år?
Da de overtog Capitol?"
Jeg sagde: "Ja, på min fødselsdag."
Han siger: "Pigebarn!
Dine fødselsdage stinker!
Pas på dig selv!"
Jeg elsker for det meste at blive ældre.
Men ved I, hvad der forvirrer mig?
Ens krop nedbryder nu.
Ens krop er ikke, hvad den plejede at være.
Jeg slog mit håndled.
En dag vågnede jeg, og det gjorde ondt.
Jeg gjorde ikke noget.
Jeg lod det være i et par dage, tænkte:
"Jeg slog ikke mig selv eller noget.
Så det går bare væk."
Et år senere…
…skal jeg opereres.
Ja.
Jeg har en ortopædkirurg.
Jeg har en favorit-ortopædkirurg.
Jeg har set ham to gange på halvandet år.
Jeg havde en skulder, der sad fast.
Så fiksede han den, og nu er det her gået i stykker.
Da jeg tog hen til ham, sagde han: "Tja, du er i fyrrerne."
"Nå, okay. Lad os give op."
"Det begynder at ske i fyrrerne."
"Okay. Jeg havde et godt liv."
Det er bare… Sådan er det nu.
Og så begyndte jeg at tænke: "Jeg er ligeglad."
Jeg har smilet så meget på det seneste, jeg er ikke engang glad.
Jeg har det elendigt.
Men jeg har lige fået ordnet tænder, og det lort var dyrt.
Sådan græder jeg nu.
"Jeg kondolerer."
"Du kan gøre det bedre end ham."
Mine tænder var så dyre, når jeg dør, vil jeg have en åben kiste.
Altså…
Jeg vidste ikke, tænder var så dyre.
Jeg fik et tilbud fra tandlægen. "Mester, jeg køber ikke tænder til alle."
Trist, når man skal lægge ens tand til side.
"Pokkers, må jeg besøge den?"
Men jeg har fået nye tænder, da jeg som 40-årig fik tandpenge.
Se?
Vi taler ikke nok om dette.
Når man ikke havde noget som barn,
og man bliver voksen
og så får penge, man aldrig havde før,
det forandrer alting.
Og man behøver ikke at være rig, for man er rig for sig selv.
Jeg voksede op i fattigdom.
Nu har jeg penge, jeg aldrig troede, jeg ville have.
Ikke? Og nu giver jeg den gas.
Ja, for satan.
Gæt, hvem der køber vand på flaske?
Jeg køber ting til almindelig pris i Target.
I bønder, gå hen og køb på udsalg.
Nye tænder som 40-årig, sygeforsikring.
Seriøst? Hvad?
Jeg har styr på det.
I kender ordsproget: "Penge kan ikke købe lykke"? Vås.
Det siger fattige folk.
Jeg sige jer, penge køber mig lykke.
Da jeg fik penge, gik jeg i terapi.
Jeg fandt ud af, jeg havde angst og depression.
Hele mit liv troede jeg bare, jeg var fattig.
Jeg siger: "Selvfølgelig er jeg trist. Jeg er skidesulten." "Nej!"
"Du er deprimeret."
Lægen gav mig medicin,
og nu er jeg glad hele tiden.
Jeg elsker at sige, jeg er deprimeret. Ved I hvorfor? Det er et rigt ord.
Man skal bruge mange penge for at finde ud af, man er deprimeret.
Nogle mennesker kæmper med depression. Jeg trives.
Jeg siger til alle: "Jeps, jeg er deprimeret."
Min familie synes, jeg blærer mig. "Jeg er deprimeret."
"Ay, mira. Blærerøv. Okay."
"Åh, jeg har råd til terapi."
Men da jeg begyndte at få det bedre, ville jeg fortsætte med den følelse.
Jeg ville gerne være glad.
"Hvordan fortsætter jeg det?"
Jeg indså, nu havde jeg adgang til ting, jeg ikke havde i min opvækst.
Og det er svært at finde ud af den lykke.
En ting jeg gjorde for mig, var en liste.
Af alt det legetøj, jeg ville have, da jeg var barn.
Og jeg købte alt legetøjet.
Og det er ikke dyrt legetøj.
Men dengang var det dyrt.
Og jeg havde det øjeblik, hvor jeg legede med dem alle.
Og det føltes godt.
Købte jeg den originale Nintendo med pistolen?
Det gjorde jeg sgu.
Jeg er årtier forsinket, men jeg jager ænder. Ja.
Har jeg en Cabbage Patch-dukke? Det har jeg fandeme.
Jeg fortæller hende ikke, hun er adopteret. Hun er min.
Gaven, der bliver ved med at give. De ægte kommer med fødselsattester.
Jeg giver dem til min familie.
Det gør jeg nu, fordi det gør mig glad.
Fordi jeg er en første generations mexicansk amerikaner.
Og lad mig sige…
Åh, ja.
Ja!
Når man er første generation,
er livet lidt anderledes.
Man får ikke de julegaver under træet som alle andre.
Ved I, hvad man får?
Mere ansvar.
Hvert år siger min mor: "Ay, jeg håber det passer."
Fra jeg var otte,
hjalp jeg min familie med at betale regninger og sådan.
Oversætter alt for dem.
Oversætter medicin, håber jeg ikke slår dem ihjel.
Ikke?
"Nej, drik dos, ikke dø."
Jeg er i skolen, flipper ud. "Sagde jeg én eller dos? Ved det ikke."
Jeg drikker, slammer mælk, som om det er øl.
Alle de andre piger siger: "Vil du lege hus?"
Jeg siger: "Kælling, jeg er hus. Skrid, for fanden."
Det er mig.
Men nu må jeg passe på mig selv.
Det er fedt, når man kan gøre det.
Men man skal lære, hvordan man passer på sig selv,
for man har aldrig lært det.
Tak!
Ja!
Jeg bruger briller nu.
Hvis man… Dem, der har briller,
husker I første gang, I tog briller på? Man tænker…
"Har det her altid været her?"
Man ser sig i spejlet: "Er jeg en latina?"
Jeg følte mig rig med mine første briller. Jeg tog til Beverly Hills.
Jeg fandt rige mennesker at tale med.
Bare for at sige: "Mester, vi styrer, hva'?"
De rige kan lide at sige, de er rige. "Vi er tilbage fra Paris."
Jeg siger: "Jeg er tilbage fra LensCrafters, for satan!"
"Ja!"
"Vi så Eiffeltårnet." "Jeg så stopskiltet!"
"Mira. Briller, ingen briller."
Jeg elsker det. Forstår I?
Jeg elsker at kunne passe på mig selv,
men jeg hader at skulle lære, hvordan man passer på mig selv.
Det er svært.
Og det skal vi tale om oftere.
Da jeg fik sygeforsikring vidste jeg ikke, hvad jeg skulle med den.
Jeg havde aldrig brugt den.
Jeg spurgte en ven: "Hvordan bruger man forsikring?"
Han siger: "Gå til lægen." Jeg siger: "Jeg går ikke til læger."
"Jeg bruger Vicks."
Jeg laver ikke sjov. Han siger: "Hvad er Vicks?"
Ingen havde nogensinde spurgt mig om det.
Jeg følte, det var en hadforbrydelse. "Hvad…"
Hvordan skulle jeg reagere? "Hvad mener du?"
Han siger: "Hvad er Vicks?"
Og jeg tænkte: "Nå." Jeg indså…
"Han er hvid, han har forsikring."
Ikke?
Jeg sagde: "Jeg ved ikke, hvordan jeg skal beskrive det."
Han siger: "Hvad bruger man Vicks til?"
Jeg siger: "Ens håb og drømme, mester. Alt.
Man kan ordne et fladt dæk med det. Alt. Det er…
Det er som håb i en krukke. Det er Obama i en dåse…"
Så siger han: "Jeg ved, du bruger det til alt.
Men hvis man læser krukken,
hvad står der, det er til?"
"Hvem fanden læser en krukke?
Jeg har aldrig læst krukken."
Og så tager han krukken og siger: "Ved du, det er udløbet?"
Jeg siger: "Det udløber?
Hvad?"
Og der indså jeg, at jeg intet ved om Vicks.
Jeg ved ikke, hvad det er.
Jeg har aldrig læst, hvad der står på krukken.
Jeg ved ikke, hvad Vicks er.
Hvis nogen holdt en pistol mod mit hoved
og sagde: "Bitch, hvad er Vicks?"
Så ville jeg sige: "Skyd mig. Jeg ved det ikke."
Og så ville jeg dø.
Men det er okay, for jeg putter Vicks på skudsåret.
Og så ville jeg være levende igen.
Det er, hvad Vicks er.
Sådan!
Jeg er ikke opvokset med læger eller noget.
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle med min forsikring.
Jeg spørger min ven: "Hvad gør jeg?" Han siger: "Gå til kontrol."
Og jeg tænkte: "Hvad er kontrol?"
Ved I, hvad kontrol er? Det er for vildt.
En kontrol.
Det er, når man vågner…
…man er ikke syg…
…og man siger: "Lad os sgu bare gå til lægen. Kom."
Så jeg googler.
Og den første læge, der ville se mig,
var gynækologen.
Jeg havde aldrig været til en.
Jeg var 40. Jeg havde aldrig været til en.
Jeg vidste ikke, hvad de gjorde.
Jeg tænkte: "Fuck det. En læge er en læge."
Jeg vidste ikke, de havde læger for dernede.
Hvordan ved man, at den er syg?
Jeg har aldrig hørt den hoste.
Selvom jeg gjorde, ville jeg nok putte Vicks på den.
Så jeg gik til kontrol. Anede ikke, hvad der ventede mig.
Jeg går ind. Hun har disse sølvting. Jeg ved ikke, hvad de er til, vel?
Jeg tager mine nøgler og hænger dem op.
Jeg tror, det er en knagerække.
Jeg er i øvrigt nøgen.
Jeg har den lille papirkåbe på, ikke? Jeg spekulerer ikke over det.
Det første jeg tænker, er, min læge er en kvinde.
Jeg tænker: "Kællingen passer på mig.
Jeg er nøgen i en lille papirkåbe,
så når jeg træder på den vægt,
er jeg let som fanden."
For når jeg tjekker vægten derhjemme, er jeg nøgen.
Når jeg hopper op på den vægt,
er jeg nøgen. Vi ved alle, at tøj er tungt.
Dette outfit vejer 25 kilo.
Jeg er nøgen derhjemme.
Hvis jeg tygger tyggegummi, er jeg…
Jeg er på tåspidser. Jeg laver en karate kid.
Forstår I, hvad jeg mener?
Hun kommer ind med et clipboard, ikke?
Og hun siger… "Okay, lad os gøre det."
Og jeg siger: "Lad os komme i gang."
Og vi kigger på hinanden.
Og hun siger: "Okay.
Har flere patienter. Læg dig. Op med benene. Lad os se den vagina."
"Hvad fanden?"
Jeg blev lige færdig med papirerne, og jeg skrev…
De spurgte om "beskæftigelse", jeg skrev "komiker."
Så jeg troede, hun lavede grin med mig.
Så hun siger: "Lad os se den vagina."
Jeg hopper på den, siger: "Okay.
Hvordan ser den ud?"
Og hun er så sur på mig nu.
Hun siger: "Læg dig. Op med benene. Jeg må tjekke den vagina."
Jeg tænker: "Pis. Ikke med den attitude. Nej."
Og jeg ser bare på hende.
Og hun siger ingenting.
Og så indser jeg…
"Pis, hun lyver vist ikke."
Og jeg sagde…
"Vil du tjekke min vagina?"
Hun siger: "Ja. Jeg er vaginalægen."
Jeg siger: "Hvad?"
Og jeg bliver så genert,
så akavet,
at jeg ser på hende. Jeg siger: "Det kan jeg ikke.
Jeg har ikke noget undertøj på."
Den er ikke klar til showroom.
Den skal ordnes lidt. Som…
Flyt den bus! Som…
Så "nej", ikke?
Altså…
Og hun siger: "Læg dig ned nu."
Og jeg indser, jeg må gøre det. Hun lader mig ikke gå.
Og jeg gør. Og jeg… Jeg lægger mig ned så langsomt.
Som en cabriolet, ikke?
Jeg er så langsom, for der er stadig en del af mig,
der tror, hun leger kylling, ikke?
Jeg lægger mig, og hun siger: "Jeg har dig."
Ikke?
Jeg lægger mig.
Jeg lægger benene op.
Ved ikke, hvad der skal ske.
Og jeg gør sådan her…
Og hun gør ikke noget.
Og så siger hun: "Hey,
du er for langt oppe. Ryk ned."
Og jeg ser på hende,
og hendes ansigt er lige her.
Og jeg siger: "Jeg tror, du er tæt nok på."
Hun siger: "Nej, du er for langt oppe. Ryk ned."
Og nu er jeg så sur: "Kom og tag den!"
Jeg sagde seriøst til hende: "Kom og tag den!"
Og ved I hvad?
Hun kom og tog den.
Hun begyndte at behandle mig, som om hun flyttede ud af sin lejlighed,
og skulle rense køleskabet, ikke?
"Dette er udløbet."
Seriøst.
Og der var så stille.
Når jeg dater nogen, har de i det mindste en playliste.
Som "End of the Road", noget. "Water Runs Dry."
Kvinden var helt stille.
Og så er hun færdig.
Og hun går.
Som de alle gør.
Ja.
Nemlig.
Og efter et stykke tid kommer hun ind og smiler.
Hun siger: "Cristela, det var rart at møde dig."
Og jeg tænkte: "Kælling, nej.
Det er lidt for sent.
Jeg er mexicaner. I min kultur er vi sgu forlovede. Nej."
"Åh, jeg har fået mig en læge." Ikke?
Og så indser jeg, at hun smiler, da hun må fortælle mig nogle nyheder.
Hun kommer smilende ind.
Hun siger: "Cristela, det var rart at møde dig.
Hør lige her…
Jeg tror, du er diabetiker."
Og det første jeg tænkte var: "Hvor højt gik hun op?"
Og jeg sagde: "Du er vaginalægen."
Hun siger: "Ja, jeg er vaginalægen.
Og du er diabetiker."
Jeg tænkte: "Wow."
Og jeg tænkte over det.
Og jeg tænkte…
"Hvor meget diabetiker skal man være…
…for at vaginalægen er den, der finder ud af det?
Jeg vidste ikke engang, at diabetes var en kønssygdom. Hvad?
Hvad gør jeg nu?
Skal jeg ringe til alle, jeg har knaldet og lade dem det vide?"
"Hej, mester, jeg er lige blevet testet. Jeg testede positiv for diabetes.
Ved ikke, om det smitter, jeg ville bare fortælle dig det.
Sig det til alle, du har været sammen med. Held og lykke."
Så tænkte jeg: "Hvad, hvis det smitter?" "Hvem fanden gav mig diabetes?"
Nu vil jeg ringe til alle
og sige: "Har du strøet sukker på din pik?
Var det et kondom eller en frugtrulle? Hvad skete der?"
Så siger hun, hun fandt ud af, jeg var diabetiker efter urinprøven.
Start for fanden med det.
Jeg er så forvirret.
Jeg ved intet om medicin.
Hvad er det næste? Siger øjenlægen, jeg har en svampesygdom?
Hvordan fungerer det her?
Så forvirrende. Hvordan vidste hun det? Kiggede hun dernede,
og det var Willy Wonkas chokoladefabrik?
Hun kiggede dernede og en Oompa Loompa kom ud med en fløjte.
Og sang en sang?
Oompa loompa doo-pa-dee-do
Kællingen har diabetes type to
Hvad skete der?
Nu kan jeg ikke gøre noget mere.
Jeg gør ikke noget.
Jeg sidder bare derhjemme og ser mordserier.
Sådan er det nu.
Jeg ved ikke, hvorfor jeg elsker dem. Jeg er besat af dem.
Hey.
Hvis jeg ser en Forensic Files-maraton,
er det ligesom porno.
Jeg sætter mig foran sofaen. "Nemlig. Dræber for forsikringen."
Jeg går op i det.
Der er en kanal kaldet ID channel.
Viser mord 24 timer i døgnet, syv dage om ugen.
Mord, mord, mord!
Jeg ser det så meget, jeg hepper på disse mennesker.
Så en kvinde myrde sin mand i sidste uge. "Nemlig, Lydia,
vi har ikke brug for en mand."
Jeg ser så mange krimier, jeg kunne løse ting i det virkelige liv.
Hvis jeg sidder i trafikken og ser et skilt, der siger: "Savnet",
tænker jeg: "Jeg er på sagen."
Jeg begynder at lede.
Jeg er bange for, jeg en dag går for langt.
Jeg bliver stoppet af en betjent, der siger:
"Så du det stopskilt?" Og jeg siger: "Nej. Hvorfor?"
"Fordi jeg leder efter Amanda. Hvad fanden laver du?"
"Det stopskilt bevæger sig ikke. Hvor er Amanda?"
Forleden dag vågnede jeg og blev sur.
Har I lagt mærke til, folk på min alder og ældre,
vi blev aldrig takket for at lave internettet.
Vi gav det til fremtiden. "Værsgo', fremtid."
Det gjorde vi.
Nu er jeg på det punkt, hvor jeg kan se børn, der keder sig,
der aldrig behøvede at håndtere teknologi.
Vi måtte finde ud af det.
Og nu vil folk dømme dig. Jeg forstår ikke TikTok.
Som: "Jeg forstår ikke TikTok. Forklar mig det."
De siger: "Du er bare for gammel." "Fuck jer."
"Ved I hvad? Jeg gav jer TikTok.
Jeg måtte igennem lort som Myspace,
så I kunne have TikTok.
I ved ikke, hvordan det er, når venner ikke taler med en,
fordi man ikke satte dem på 'top otte' pladserne."
Hvad er TikTok?
Helt seriøst.
Lockdown startede, TikTok eksploderede, og det var kun dansende familier.
Folk døde over hele verden, men de sagde: "Se på vores rytme."
¿Abuela?
Hvad?
For mig er TikTok bare lækre mennesker, der peger på ting i et minut.
"Jeg bor hos mine forældre, men her er nogle forretningstips."
Vi fandt på internettet. Tænk over det.
Vi var teknologiske pionerer.
En dag vågnede vi, bum.
AOL CD'er med 1500 timer på.
Vi vidste ikke, hvad vi skulle gøre. Vi måtte finde ud af det.
Der var ikke noget YouTube.
Vi oprettede forbindelse til nettet med fastnettelefonen.
En fastnettelefon.
Nogle af jer aner ikke, hvad fanden jeg taler om.
Lad mig forklare det.
I gamle dage delte en familie én telefon.
Men den sad fast på væggen.
Var man heldig, havde den et superlangt kabel.
Man kunne snakke i køkkenet, i stuen…
Og man vidste altid, når man skulle tilbage.
Ville man på internettet, skulle man hive stikket ud af telefonen,
sætte det i ens computer og ringe til internettet.
Og håbe, der ikke var optaget.
Og det lød altid, som om internettet ville dø.
"Åh gud, jeg ved ikke. Så er det nu."
"Du har mail."
"Fra hvem?"
Det var stort at bruge telefonen.
Vi var så glade for at bruge telefonen.
At få et opkald hjemme, det var en stor sag.
Som et overgangsritual. Når folk begyndte at ringe til en.
"Er Cristela der?" "Åh gud, det er mig! Hej!"
Det var sådan en stor sag, da ikke alle kunne gøre det.
Nu er vi så forbundet, jeg får et opkald, tænker:
"Hvem fanden ringer til mig?"
Send en sms som et menneske, for fanden."
Jeg havde forventet meget mere fra internettet.
Jeg troede, vi ville være kloge. Jeg troede, vi ville være genier.
Jeg er en nørd, tænkte: "Sådan får vi Star Trek.
Vi vil alle være så kloge."
Ved I hvad? Det er vi ikke.
Vi er dumme.
Tænk over det. Året er 2022.
Det er syv år efter Tilbage til fremtiden II.
Hvor er de flyvende biler?
Har vi ingen hoverboards?
Det eneste, der gik i opfyldelse, var, at Biff var præsident.
Det var svært at holde kontakten med folk.
Vi måtte gøre en indsats.
Min første mobil havde "weekend-og-nattetimer-minuter".
Jeg vil ikke prale.
Dengang
havde hvert mobilabonnement 100 når-som-helst-minutter.
Når de var brugt,
blev man opkrævet 1000 dollars i minuttet.
Ville man tale med nogen, man brød sig om,
skulle man vente til lørdag eller søndag eller til efter kl. 21.
Resten af ugen: "Mand, jeg håber ikke hun er død."
Men vi er så forbundet, at vi ikke er forbundet.
Sociale medier? Vi behandler ikke hinanden som mennesker længere.
Folk vil slås med en.
Nogle gange påtaler de gode ting. De påtaler det rigtige lort.
Men folk leder efter ting. De vil bare være sure.
Jeg kan ikke skrive noget på Twitter, der ikke gør nogen sure.
Jeg kan skrive noget simpelt som: "Jeg hader trafik."
Og nogen vil svare: "Hey, kælling!
Min bedstefar er halvt irsk halv trafik!" "Hvad?"
"Hvad?"
Men ved I hvad? Nu skal vi finde sammen,
for at se, hvad vi kan gøre.
Det er noget lort.
Men det behøver det ikke at være.
Jeg troede aldrig, racisme ville vende tilbage, som den gjorde.
Den forsvandt aldrig.
Magten, stoltheden,
som jeg aldrig troede, de skulle have igen.
Men det gjorde de sgu.
Jeg forventede ikke, at KKK ville komme tilbage.
Og der er de fandeme, iført deres hvide lagner.
Hvor racistisk skal man være
for at bruge så mange penge på vaskemiddel?
Det er seriøst vasketøj, mand.
Jeg begyndte at tænke på det pis.
Jeg tænke: "Det vil jeg kæmpe imod.
Hvordan bekæmper jeg det?"
Og jeg tænkte: "Det er en hadegruppe."
Og ved I hvad? Jeg hader had.
Jeg sagde: "Jeg hader had."
Jeg begyndte at tænke:
"Ved I hvad? Det er, hvad jeg vil gøre.
Jeg starter en gruppe.
Og det er en hader-had-klub."
Vi hader had.
Og vi bruger brune lagner.
Så de kan være beskidte, og det er okay med os.
Det er min salgstale til jer.
Okay? For jeg arbejder stadig på det. Okay? Så…
Det er en hader-hadegruppe.
Og den er for alle, men kun for latinoer.
Okay. Så…
Hader had! Alle er velkomne. Kun for latinoer.
Jeg kalder den
Qué-Qué-Qué.
For hver dag vågner jeg, ser nyhederne og siger: "¿Qué?"
"¿Qué? ¿Qué?"
På kaukasisk er det: "Hvad?"
"Hvad? Hvad?"
Det er tid til at påtale det lort.
Så mange dårlige ting har eksisteret i årevis,
som vi skal rette op på.
Ligesom hele tanken omkring, "mexicanerne tager vores jobs."
Nej, de gør ikke.
Det føles bare sådan, fordi det er Mario Lopez, der gør det.
Mario Lopez tager dit job.
Siger den fyr ja til alt?
Det er tanken.
Når vi taler om "mexicanerne tager vores jobs." Ikke?
De får det til at se ud, som om vi sniger os ind i Det Hvide Hus
og siger: "Fuck det. Jeg er stabschef."
Sandheden er, at I ikke vil have de job.
Ved I, hvordan jeg ved det?
For jeg har aldrig set en hvid kvinde ude på markerne, der plukker grøntsager
sammen med latinoer.
Det er aldrig set. Ude i marken, en hvide kvinde.
"Åh gud, Maria, det er varmt i dag, hva'?"
Caliente.
"Jeg fik to kokosnøddevand i dag. Det er fantastisk.
Øjeblik. Læbepomade.
Lad os komme i gang.
Jeg tog min Fitbit med for at tælle skridt.
Hey, efter dette, vil du med og spise italiensk?"
Tak! Mit navn er Cristela Alonzo! I har været fantastiske!
Mange tak!
Cristela, jeg venter stadig her.
Jeg håber ikke, du har glemt mig.
Du ved jo,
vi har en bevægelse at styre. Ja.
Vi skal redde demokratiet, Cristela. Seriøst. Jeg venter her.
Hvad skete der?
Ring til mig.
Tekster af: Antje Wagner
Uha! Og op.
Brug dine knæ, Page. Kom nu, skub.