Downloaded from YTS.MX
NETFLIX-KOMEDIASPESIAALI
No niin, oletteko valmiit aloittamaan?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tiedätkö, miten tutustuin Robert Kennedyyn, Cristela?
En. -Tuota…
Olimme saaneet rekisteröityä 140 000 äänestäjää -
Kaliforniassa. -Ei ole totta.
Mitä kuuluu?
Kuulin, että hän olisi San Diegon Coronado-hotellissa.
Niinpä menin Coronado-hotelliin…
Nimeni on Joaquin Castro.
Silloin tapasin Robert Kennedyn ensi kertaa.
Niinkö te tapasitte?
Olen päivätöissä kongressissa.
Sitten on toinen juttu…
Olen myöhässä, Dolores. Lähden nyt, mutta palaan pian. Minä…
Haluan kertoa toisen jutun. -Haluan kuulla sen.
Halusin tehdä elämälläni jotain arvostettavampaa.
Siksi olen tässä esittelemässä Cristelaa.
Tykkään jutuistasi. Ne ovat täynnä historiaa.
Kuin se olisi edes mahdollista.
Kyllä se voi olla. -Niin.
Jatketaan tästä.
Palaan pian.
Minä odotan sinua. -Tietenkin!
No niin!
Antakaa kunnon aplodit rankalle kaverilleni -
Texasin Rio Grande Valleysta,
Cristela Alonzolle!
Katsokaa meitä!
Me selvisimme!
Viime vuonna tähän aikaan Jumala piti meitä kotiarestissa.
Ja nyt olemme täällä sanomassa:
"Katsokaa! Olemme yhä hengissä!"
Aivan mahtavaa.
En tiennyt selviäisimmekö vai emme.
Ensin oli COVID-19,
nyt on jo COVID-24.
Minä vannon,
korona on kuin Tähtien sota.
Joka toinen kuukausi ilmestyy uusi versio.
"Onko omikron jo ilmestynyt?
en ole ehtinyt vielä katsoa The Mandaloriania."
Mitä ihmettä?
Ei sen olisi näin tarvinnut mennä.
Ei olisi tarvinnut.
Se olisi voinut olla helpompaakin.
Katsoin lapsena kauhuelokuvia.
Tykkään zombielokuvista.
Niissä on aina kohtaus, jossa tajuaa -
kaikkien olevan zombeja.
Zombeja ei ole ikinä vain yksi. Niitä on 30.
Jokaisessa elokuvassa mietin sitä kohtausta katsoessani,
miten epärealistista se on.
Miksi tilanne päästettiin niin pahaksi?
Vai mitä?
Jos näkisin yhdenkin zombin,
tappaisin sen.
Miten niitä voi tulla 30?
Miten se käy? Sitten aloin miettiä ja tajusin,
ettei meille ikinä näytetä sitä kohtausta,
jossa ääliöt riitelevät siitä,
kenen vuoro on päästä zombin puremaksi.
"Amerikkalaisena minulla on oikeus tulla zombin puremaksi."
Ei omaa kuolintapaansa pidä saada valita.
Mitä tuo on?
Viimeiset pari vuotta ovat olleet todella rankkoja.
Olin sulun aikaan Losissa ja inhosin sitä.
Perheemme on tiivis.
Jouduin ensi kertaa tekemään jotain ilman perhettä.
Se oli rankkaa.
Perheeni on kotoisin Etelä-Texasista.
Olemme Meksikosta.
Ja…
Se on vähän niin kuin Etelä-Texas.
Kuin Etelä-Texas.
Kasvoin sekalaisessa perheessä.
Se tarkoittaa, että puolet meistä oli paperillisia -
ja puolet paperittomia,
emmekä kertoneet, kuka on mitäkin.
Olemme kaikki samannäköisiä!
Lapsuudessani olimme köyhiä.
Meillä oli yhteinen vessa ja yhteinen syntymätodistus. Se oli hanurista.
Veljeni Cristela inhosi sitä.
Ei se mitään.
Äidinkieleni on espanja. Opin englantia myöhemmin.
Kasvoin vieraan kielen puhujana.
Oppiakseni englantia…
¿Ustedes también?
Opettelin englantia katsomalla TVv:n kisailuohjelmia.
Ja te valkoiset pottuilitte kanssani.
"Plinko" ei ole oikea sana. Haistakaa paska.
Minä luotin teihin.
Opettelin sanojanne ja käytin niitä arkielämässä.
"Ei tänään, oloni on plinko."
Se ei ollutkaan oikea sana.
Rakastan sitä sanaa.
Haluan antaa lasteni nimeksi Plinko.
Se kuulostaa meksikolaiselta.
Plinko, ven pa ca.
Voisin antaa nimeksi Plinko, koska asuin slummeissa,
joissa lapset nimetään välillä hullujen juttujen mukaan.
Joskus nimet annetaan sen mukaan, mitä elämältä toivotaan.
"Tuo on tyttäreni Mercedes. Mitä kuuluu?"
"Tuo on poikani Maksettu Vesilasku. Tulehan sanomaan hei."
"Missä Kaapeli-TV mahtaa olla?"
Siten opin englantia.
Istuin TV:n ääressä, katsoin ohjelmia -
ja toistin kaiken kuulemani.
Äänet ja korostukset.
Siksi olen perheestäni ainoa, jolla ei ole paksua meksikolaista aksenttia.
Vanhin veljeni -
syntyi ja kasvoi Meksikossa.
Hänellä on sellainen stereotyyppinen aksentti.
Kuin jos taco osaisi puhua.
Edward James Olmos haluaisi opettaa hänet sanomaan "calculus".
Tiedätte kai?
"Tarvitset ganasia."
Se oli outoa, koska kasvoimme yhdessä,
muttemme kuulostaneet sukulaisilta.
Koska veljeni sanoo: "Hei, sisko."
"Hei, pues, mennäänkö syömään?"
Vastaan, että mikäs siinä.
"Vai haluatko nähdä, mitä löytyy oven kolme takaa?"
"Ala tulla!"
Tarkemmin kun miettii,
Price Is Right ei ole köyhille sopiva TV-ohjelma.
Emmehän me tiedä, mitä merkkituotteet maksavat.
Ostamme tavallisia tuotteita.
Pärjäisin, jos aiheena olisivat halpakaupat.
"Paljonko appelsiinimehu on?" "Se on 99 senttiä."
"Entä juustomakaroni?" "Liikaa. Pane se takaisin."
Aikuisena osaan kuitenkin kolmea kieltä.
Espanjaa, englantia -
ja kaukaasiaa.
Kaukaasia on englantia sellaisilla hienoilla sanoilla,
joita en yleensä käytä,
kuten "luomu" tai "vähennyskelpoinen".
Kerron esimerkin.
Kun kaverini mokaavat,
sanon: "Ryssit pahasti, ämmä."
Kaukaasiaksi kuitenkin kuuluu sanoa: "Tuo ei ole hyväksyttävää, rouva."
Tajuatteko?
Sen jutun?
Vähän niin kuin…
"Saat kohta turpaasi!"
"Haluan puhua johtajalle."
Kasvoin kaupungissa Meksikon rajalla Etelä-Texasissa.
Eräs kiinnostava juttu, josta ei usein puhuta on se,
että monet meistä kasvoivat kuplassa. Tiedätte kai?
Jos pienessä tai isossakaan kaupungissa -
kaupunginosa ei ole monimuotoinen,
sitä ei tiedä muusta.
Eihän lapsi sille mitään mahda.
Sanon kuitenkin aina, että kun aikuistuu ja lähtee maailmaan -
ja tapaa ihmisiä ja kulttuureja, jotka eivät olleet tuttuja,
niistä tulee oppia ja kehittyä.
Niin meidän on tehtävä.
Mutta se on vaikeaa.
Aluksi se on vaikeaa.
Rajakaupunkimme ei ollut monimuotoinen.
Olimme kaikki meksikolaisia.
Kaikki kotikulmillani olivat.
Puhuttelimme siten toisiamme.
"Hei, meksikolainen!" "Mitä kuuluu, meksikolainen?"
Sitten menin opiskelemaan St. Louisiin.
Olisivat varoittaneet.
En ollut valmis kohtaamaan sitä.
Erilaisia ihmisiä, siis.
Olimme kaikki olleet meksikolaisia.
TV:ssä näkemäni ihmisetkään eivät tuntuneet oikeilta,
koska lapsuudenkodissani TV tuntui niin kaukaiselta.
Ensimmäisenä opiskelupäivänä St. Louisissa -
luokseni tuli tyyppi, josta tuli paras kaverini.
Hän sanoi: "Hei, olen Byron."
Vastasin heti: "Meksikolainen!"
"Olet tummin näkemäni meksikolainen!"
Hän totesi: "Olen musta."
"Niinkö?"
En tiennyt. Sama juttu valkoisten kanssa.
En tiennyt, että on olemassa niin erisävyisiä ihmisiä.
On valkoisia ja valkoisia.
Niin vitivalkoisia, että luulin näkeväni haamuja.
"Opiskeletko täällä vai tuotko viestiä äitivainajaltani?"
En arvannut tapaavani muita kuplissa kasvaneita.
Se yllätti minut.
Fuksivuonna minulla oli huonekaveri Tennesseestä.
Hän ei ollut tavannut latinotyttöä.
Eikä hänen perheensä.
Äiti oli tullut tuomaan häntä.
Hän ei ollut varma, osaanko englantia.
Olimme jutelleet koko päivän.
Ehkä hän luuli, että unohtaisin,
ja että englantini loppuisi kesken päivän aikana.
"Hei, mitä kuuluu?" "Hyvää." "Oletko varma?" "Joo, olen."
"No."
"Kokeiluaika päättyi."
"Ei päivityksiä. Epäkunnossa."
"No."
Huonekaverini äiti päätti kutsua minut heidän kanssaan illalliselle,
mutta päätti elehtiä kaikki sanat,
jotta varmasti ymmärtäisin.
Hän keksi eleitä sitä mukaa.
Hän sanoi: "Hei."
"Niin…
Mietin, haluaisitko -
lähteä kanssamme -
syömään italialaista."
Mikä tässä muka on italialaista?
"Tiedätkö, mitä on italialainen?"
"Pelaan Super Mario Brosia. Joo, tiedän kyllä.
Tiedän, mitä on italialainen.
Osaan kansallislaulun.
Lippu on tuolla. Tervehditään sitä.
Italialaiset ovat putkimiehiä. Lähdetään!"
Suostuin, koska en ollut syönyt italialaista.
Äitini oli meksikolaisen ravintolan kokki.
Söimme lapsena vain meksikolaista.
Halusin nähdä, millaista on italialainen ruoka,
joten suostuin.
Huonekaverini äiti vei meidät hienoon paikkaan nimeltä Olive-a Garden.
Jos ette nauraneet, ette osaa italiaa.
Ei se mitään.
En tuomitse, mutta perehtykää kulttuuriin.
Olimme siis "Olive-a Gardenissa" -
ja söimme loputtomia leipätikkuja ja salaatteja.
Niin kuin Italiassa.
Salaattien mukana tulee peppercinejä.
Ne näyttävät jalapeñoilta, mutta eivät kuitenkaan ihan.
Vähän niin kuin valkoinen, jolla on rastat. Ei ihan.
Vai mitä?
Huonekaverini äiti näki peppercinin ja sekosi.
Hän piti sitä hetkenä luoda minuun yhteys.
Oikeasti. Hän halusi antaa sen minulle lahjaksi.
Hän katsoi sitä,
otti haarukan, iski sitä,
katsoi minuun ja sanoi:
"Tiedän, kuka haluaa tämän."
Hän oli tosi innoissaan.
En tiennyt, miten hän halusi minun reagoivan.
"Kiitos, rouva!"
"Olive Garden para siempre!"
Olin 18-vuotias.
Olin ensimmäistä päivää Texasin ulkopuolella.
Kukaan ei ollut puhunut minulle niin.
En tiennyt, mitä ajatella tai miten reagoida.
Osa minusta oli vihainen, ja halusin huutaa:
"Hei, senkin rasistinen ämmä!"
Mutta halusin sitä silti.
"Hei, rasistinen mutta tarkka ämmä! Tuo se tänne!"
Kerroin jutun kaverilleni.
Hän sanoi, että siitähän on jo vuosikausia aikaa.
Sanoin tajunneeni vasta nyt, että se oli väärin.
Joskus sitä muistelee juttuja, jotka olivat siistejä,
ja tajuaa niiden olleen väärin.
Silloin emme kuitenkaan tajunneet, koska siihen aikaan se oli ok.
Se oli hyväksyttävää.
Juttu on kuitenkin näin.
Meidän pitää oppia,
että tiettyjä asioita ei saa enää tehdä.
Ne eivät ole oikein.
Ihmiset kysyvät: "Eikö niin saa enää sanoa?"
Ei olisi saanut alun perinkään.
Tiedättekö mitä?
Niin ei saa tehdä.
Nyt meillä vain on mahdollisuus kieltää tekemästä niin.
Kun itse muistelen menneitä, halusin kaikkien pitävän minusta.
Tein juttuja vasten tahtoani ollakseni siisti,
ja jos minusta ei pidetty, luulin syyn olevan minussa.
"Mitä tein väärin? Miten korjaan sen?"
Kolmekymppisenä aloin miettiä:
"En oikeastaan pidä teistä.
Ehkä ongelma olettekin te."
Nyt nelikymppisenä olen valmis haistattamaan kaikille paskat.
Ja se siitä.
Se on ihanaa.
Rakastan vanhenemista. Vanhetessani en enää piittaa.
Täytin juuri äskettäin 43.
Se on mahtavaa.
Arvatkaa, mistä pidän siinä?
En ole 43-vuotiaana vanha,
mutta en nuorikaan.
Olen siinä välillä.
Tunnen olevani iPhone 6.
Tiedän, etten ole uusin puhelin,
mutta olen edullinen ja täytän tehtäväni.
Sellainen olen.
Olen treffikumppanina kuin iPhone 6.
Nuorempien naisten akku kestää kyllä kauemmin.
Lauantaiöisin puoli neljältä he toteavat:
"Helvetti, tehdään se!
On 47 prosenttia jäljellä!"
Minä olen iPhone 6.
Puoli yhdeltätoista totean: "Yksi prosentti jäljellä. Sammutetaan."
"Jätä minut töpselin viereen."
Oikeasti.
Toivuin juuri koronasta.
Kuulostaa ihan erolta. "Toivuin koronasta."
En vieläkään haista ja maista kaikkea.
Se oli rankkaa.
Se tyrmäsi minut.
Juttu oli näin.
Sain positiivisen tuloksen syntymäpäivänäni.
Ei mikään kiva tapa juhlia synttäriä.
Onneksi olkoon vain.
Se oli raskasta.
Syntymäpäiväni on kuudes tammikuuta.
Olin sairaana.
Kaikki käskivät minun levätä ynnä muuta.
Totesin, että hyvä on.
Lopulta myönsin, että minulla on korona,
ja päätin ottaa iisisti.
Sain puhelinsoiton isännöitsijältä.
Hän sanoi: "Hei, Cristela.
Poliisilla on sinulle asiaa."
Minä pelästyin.
Näinkö koronaan sairastuneille käy?
Voi Luoja.
Kyseessähän on ruskea nainen.
He kertoivat, että joku oli varastellut postipaketteja,
ja oli löytynyt paketti, jossa oli minun nimeni.
Sitä ei ollut avattu.
Laatikko piti siis avata,
jotta poliisi näkisi varastetun tavaran arvon.
Tarpeeksi suuri summa ylittää törkeän rikoksen rajan.
Piti siis selvittää, oliko rikos ollut törkeä.
He pyysivät minua käymään.
Lopetettuani puhelun tajusin, että minullahan on korona.
Soitin isännöitsijälle ja selitin tilanteen,
ja hän ehdotti,
että poliisi tulisi minun luokseni.
Heillä olisi maskit, he jäisivät käytävän päähän -
ja jättäisivät paketin. Sitten voisin -
avata sen ja huutaa -
poliisille, mikä sisällön arvo on.
Se kuulosti hyvältä, joten suostuin.
Poliisi tuli luokseni ja jätti paketin.
He seisoivat käytävän päässä maskeineen.
Isännöitsijä oli paikalla, ja tajusin,
etten voi avata pakettia paljain käsin.
Saksia ei ikinä löydy silloin, kun niitä tarvitaan.
Kun ei tarvita, niitä on joka puolella.
Tiedätte varmaan?
Paketti piti siis saada auki.
En löytänyt mitään, joten hain keittiöstä veitsen.
Niin.
Ilmoitin hakeneeni veitsen.
Naapurini avasi oven ja pelästyi.
Sanoin, että hänen on viisainta mennä sisälle.
Avasin paketin ja näin -
mustan laatikon, jossa oli Netflixin leima.
Poliisi kysyi välittömästi:
"Onko tuo Netflixiltä?
Eivät he minulle koskaan mitään lähetä.
Miksi te saatte tavaraa Netflixiltä?"
Sanoin olevani koomikko, joka tekee heille ohjelmaa.
Olin kuulemma saamassa synttärilahjan,
ja se olisi varmaan tämä.
Poliisi kysyi, mikä se on?
Totesin, että katsotaan.
Avasin laatikon,
ja siellä oli huopa.
Tosi hieno huopa.
Sanoin, että se on huopa.
Poliisi oli ihmeissään.
"Miljardiluokan firma antaa teille lahjaksi huovan?
Hemmetti!"
Sanoin välittömästi,
että emme seurustele, enkä minä nai Netflixiä!
Hän kysyi huovan arvoa. Sanoin, etten tiedä. Se oli lahja.
Hän kehotti minua tarkistamaan merkin.
Tarkistin sen ja kerroin sen poliisille.
Hän sanoi googlettavansa sen.
Sen hän myös teki.
Hän sanoi huovan maksavan 179 dollaria.
Sanoin, etten halunnut tietää sitä. Se oli synttärilahja.
Poliisi kysyi: "Onko mitään muuta?
Olisi paras olla."
Totesin, että minun pitää vilkaista.
Katsoin laatikkoon, ja siellä oli kynttilä.
Sanoin: "Se on kynttilä!"
Hän kysyi, minkä hintaisia ne ovat?
Sanoin, että jopa 95 dollaria.
Se vaihtelee, mutta ne olivat kivoja.
Hän kysyi merkkiä, ja minä tarkistin sen.
Kerroin merkin, ja hän googletti sen.
Hän sanoi sen maksavan 90 dollaria.
"Siis 90 dollaria?
Yli puolet huovan hinnasta!"
Hän kertoi työparilleen, että hinnat ovat 179 ja 90 dollaria.
Hän laski ne yhteen -
ja totesi, että kyseessä on törkeä rikos.
Törkeä rikos.
Hän oli innoissaan.
Tunsin olevani jossain TV-kisailussa.
"Onko rikos törkeä?"
"Kyllä on."
Kysyin, mitä seuraavaksi?
Hän sanoi tarvitsevansa henkilötietoni.
"Mikä on nimenne?" "Cristela Alonzo."
"Mikä on syntymäpäivänne?"
"Kuudes tammikuuta."
Hän totesi:
"Sehän on tänään!
Saitteko koronan syntymäpäivänänne?"
"Sain."
Sitten hän sanoi: "Hetkinen.
Kuudes tammikuuta?
Niin kuin viime vuonna,
kun Capitolille hyökättiin?"
"Niin, se on syntymäpäiväni."
Hän totesi,
että synttärini ovat hanurista.
"Hyvää päivänjatkoa!"
Enimmäkseen pidän vanhenemisesta.
Yksi asia kuitenkin häiritsee.
Kroppa alkaa hajota.
Se ei enää ole entisensä.
Satutin ranteeni.
Eräänä päivänä heräsin,
ja siihen sattui.
En tehnyt sille mitään.
Annoin sen olla pari päivää,
koska en ollut kolhinut itseäni,
ja arvelin sen menevän ohi.
Nyt vuotta myöhemmin -
joudun sen takia leikkaukseen.
Niin.
Minulla on ortopedinen kirurgi.
Vakituinen ortopedinen kirurgi.
Olemme tavanneet kahdesti puolessatoista vuodessa.
Kävin jumissa olleen olkapään takia.
Hän korjasi sen, ja nyt tämä hajosi.
Kun menin käymään, hän totesi minun olevan nelikymppinen.
"Selvä. Luovutetaan."
"Nelikymppisenä käy niin."
"No, minulla oli hyvä elämä."
Sellaista se nyt vain on.
Sitten aloin tuumia, etten välitä paskaakaan.
Olen hymyillyt niin paljon, etten edes ole iloinen.
Oloni on surkea.
Mutta korjautin juuri hampaani, ja se tuli kalliiksi.
Nykyään itken näin.
"Osanottoni menetykseesi."
"Pärjäät häntä paremmin."
Hampaat olivat niin kalliit, että haluan hautajaisiin avoimen suun.
Siis…
En tiennyt hampaita niin kalliiksi.
Hammaslääkäri teki tarjouksen. Sanoin, etten osta kaikille hampaita.
Ikävää jättää hampaat pantiksi.
"Saanko edes tavata niitä?"
Nelikymppisenä sain kuitenkin hammasrahaa.
Huomaatteko?
Tästä ei puhuta riittävästi.
Kun lapsena ei ollut mitään,
ja kasvaa aikuiseksi -
ja saa rahaa, jota lapsena ei ollut,
tilanne muuttuu.
Ei tarvitse edes olla rikas, kun tuntee itsensä sellaiseksi.
Minä itse kasvoin köyhyydessä,
ja nyt minulla on rahaa, jota en uskonut saavani.
Nyt törsään aivan hulluna.
Toden totta.
Arvatkaa, kuka ostaa pullovettä?
Ruokakaupassa ostan normaalihintaisia tuotteita.
Tyytykää te tavikset punalaputettuihin.
Sain uudet hampaat ja terveysvakuutuksen.
Voitteko kuvitella?
Minä menestyn.
Sanotaan, että raha ei tuo onnea. Se on roskaa.
Vain köyhät sanovat niin.
Minä olen ostanut rahalla onnellisuutta.
Saatuani rahaa menin terapiaan.
Sain kuulla olevani ahdistunut ja masentunut.
Olin aina luullut olevani vain köyhä.
"Tietenkin olen surullinen, kun on nälkä." "Ei!"
"Olet masentunut."
Sain lääkettä,
ja nyt olen aina onnellinen.
Kerron mielelläni olevani masentunut, koska se on rikkaiden sana.
Tulee kalliiksi saada tietää olevansa masentunut.
Jotkut kamppailevat masennuksen kanssa. Minä kukoistan.
Sanon kaikille: "Olen masentunut."
Perheeni luulee minun pröystäilevän.
"Ay, mira. Pröystäilijä."
"Minulla on varaa terapiaan."
Kun aloin voida paremmin, halusin sen tunteen jatkuvan.
Halusin olla onnellinen.
Miten sen saisi jatkumaan?
Silloin tajusin voivani saada asioita, joita minulla ei lapsena ollut.
Sitä onnellisuutta ei tule ajatelleeksi.
Minä tein listan -
kaikista leluista, jotka lapsena halusin,
ja ostin ne kaikki.
Lelut eivät ole kalliita nyt,
mutta ne olivat silloin.
Hetken ajan leikin niillä kaikilla.
Se tuntui hyvältä.
Arvatkaa hankinko Nintendon valopyssyllä?
Totta hitossa hankin.
Saan metsästää sorsia, vaikkakin vuosikymmeniä myöhässä.
Ja minulla on tietenkin myös Kaalimaan kakara -nukke.
En kerro sille adoptoineeni sen. Se on minun.
Sellaisista lahjoista riittää iloa pitkäksi aikaa.
Annan niitä sukulaisille.
Teen niin, koska se tekee minut onnelliseksi.
Koska olen ensimmäisen polven meksikolais-amerikkalainen.
Ja haluan sanoa…
Ensimmäiselle polvelle -
elämä on vähän erilaista.
Silloin ei saa joululahjoja, kuten toiset.
Sen sijaan saa -
lisää vastuuta.
Joka vuosi äiti toivoi, että se mahtuisi päälle.
Kun olin kahdeksan,
autoin perhettäni maksamaan laskut.
Käänsin heille kaiken.
Käänsin lääkkeiden ohjeet toivoen,
etteivät he kuole.
"Juo dos äläkä kuole."
Koulussa olin paniikissa. "Sanoinko yksi vai dos?"
Kittasin maitoa kuin se olisi ollut kaljaa.
Muut tytöt kysyivät haluanko leikkiä kotia.
Vastasin, että elän kotia oikeasti, joten suksikaa kuuseen.
Sellainen minä olen.
Nyt voin kuitenkin huolehtia itsestäni.
On mahtavaa, kun voi tehdä niin.
Joskus on opeteltava huolehtimaan itsestään,
koska kukaan ei opettanut.
Kiitos!
Käytän nykyään silmälaseja.
Ne teistä, joilla on silmälasit,
muistatteko, kun panitte ne ensi kertaa päähän?
"Onko tuo aina ollut tuossa?"
Katsot peiliin ja ihmettelet, olenko minä latino?
Tunsin itseni rikkaaksi, kun sain ekat lasit. Menin Beverly Hillsiin.
Aloin etsiä rikasta juttuseuraa.
Vain sanoakseni, että ollaan molemmat rahoissamme.
Rikkaat aina mainostavat rikkauttaan. "Tulimme Pariisista."
"Minä tulin optikkoliikkeestä. Eikö olekin mahtavaa?"
"On!"
"Näimme Eiffel-tornin." "Minä näin liikennemerkin!"
"Mira. Lasien kanssa näkee ihan eri lailla."
"Tosi mahtavaa."
Tykkään huolehtia itsestäni,
mutta en tykkää opetella huolehtimaan itsestäni.
Se on vaikeaa.
Siitä pitäisi puhua enemmän.
Kun sain terveysvakuutuksen, en tiennyt, mitä tehdä sillä.
En ollut ikinä käyttänyt sitä.
Kysyin kaverilta, miten vakuutusta käytetään.
Hän käski mennä lääkäriin. Sanoin, etten pidä lääkäreistä.
Käytän Vicksiä.
Oikeasti. Hän kysyi, mitä Vicks on?
Kukaan ei ollut kysynyt sitä minulta ennen.
Se tuntui viharikokselta. "Mitä sinä oikein…"
En tiennyt, mitä vastata. "Mitä tarkoitat?"
Hän kysyi, mitä Vicks on?
Sitten vasta tajusin.
Hän on valkoinen. Hänellä on vakuutus.
Sanoin, etten osaa selittää sitä.
Hän kysyi, mihin Vicksiä käytetään?
Sanoin, että unelmiin ja haaveisiin. Kaikkeen mahdolliseen.
Sillä voi vaikka paikata puhjenneen renkaan.
Se on kuin toivoa purkissa. Kuin Obama tölkissä. Kuin…
Hän sanoi tietävänsä minun käyttävän sitä kaikkeen,
mutta kysyi, mihin sitä -
purkin mukaan käytetään.
Kuka hitto purkkeja lukee?
En minä ainakaan.
Hän otti purkin käteen ja sanoi sen menneen vanhaksi.
Kysyin, vanheneeko se?
Mitä ihmettä?
Silloin tajusin, etten tiedä Vicksistä mitään.
En tiedä, mitä se on.
En ole koskaan lukenut purkkia.
En tiedä, mitä Vicks on.
En, vaikka joku osoittaisi aseella -
ja tivaisi, mitä on Vicks.
Sanoisin, että sen kuin ammut. En minä tiedä.
Ja sitten kuolisin.
Mutta sitten laittaisin Vicksiä ampumahaavaan -
ja heräisin taas henkiin.
Sellaista Vicks on.
Siinä on sen voima!
Niin minä vartuin. Ilman lääkäreitä.
Kun sain vakuutuksen, en tiennyt, mitä tehdä.
Kaverini neuvoi minua menemään lääkärintarkastukseen.
Kysyin, mikä se on?
Tiedättekö, mikä on lääkärintarkastus?
Se on tarkastus.
Sitä herää,
olo tuntuu normaalilta,
mutta silti sitä päättää mennä lääkärille.
Tein Google-haun,
ja ensimmäinen vapaa lääkäri -
oli gynekologi.
En ollut käynyt sellaisella.
En, vaikka olin nelikymppinen.
En tiennyt, mitä he tekevät.
Totesin vain, että lääkäri kuin lääkäri.
En tiennyt, että alapäätä varten on lääkäreitä.
Mistä tietää, onko se sairas?
En ole kuullut sen yskivän.
Ja jos kuulisinkin, panisin siihen Vicksiä.
Menin lääkärintarkastukseen -
tietämättä, mitä odottaa.
Astuin sisään. Lääkärillä oli hopeiset jutut. En tiedä, mihin.
Otin avaimet esiin ja ripustin ne.
Kai se on naulakko?
Olin muuten alasti.
Minulla oli pieni paperikaapu. En miettinyt koko asiaa.
Totesin ensiksi, että lääkäri on nainen.
Ajattelin hänen tukevan minua.
Hän puki minut pieneen paperikaapuun,
jotta astuessani vaa'alle -
olisin mahdollisimman kevyt.
Olen nimittäin kotona alasti, kun tarkistan painoni.
Noustessani vaa'alle -
olen alasti. Vaatteet painavat.
Tämä asu painaa 20 kiloa.
Kotona olen alasti.
Jos jauhan purkkaa, minä…
Liikun varpaillani. Olen kuin Karate Kid.
Tiedättekö, mitä tarkoitan?
Lääkärillä oli kirjoituslevy esillä.
Hän totesi, että aloitetaan.
Minä olin valmiina.
Me vain katsoimme toisiamme.
Hän sanoi: "No niin."
"On muitakin potilaita. Käy makuulle. Katsotaan sitä vaginaa."
Mitä helvettiä?
Olin juuri täyttänyt paperit ja kirjoittanut -
ammatti-kenttään "koomikko",
joten luulin hänen pelleilevän.
Hän halusi katsoa vaginaa.
Minä totesin, että hyvä on.
"Miltä näyttää?"
Hän suuttui minulle kovasti.
Hän sanoi: "Käy makuulle. Minun pitää tutkia vaginaasi."
Totesin, että tuolla asenteella se ei käy,
ja katsoin häneen.
Hän ei sanonut mitään.
Silloin tajusin,
ettei hän taidakaan valehdella.
Kysyin:
"Haluatko tutkia vaginaani?"
"Niin. Olen vaginalääkäri."
"Mitä ihmettä?"
Tunsin oloni ujoksi -
ja vaivaantuneeksi -
ja katsoin häneen. "En voi tehdä niin.
Minulla ei ole alusvaatteita."
Se ei ole näyttelykunnossa.
Se kaipaa remonttia.
Siirtäkää bussi syrjään!
Se ei vain käy.
Hän käski minun mennä makuulle.
Tajusin, että on pakko. Hän ei päästäisi minua.
Tein niin. Liikuin todellakin näin hitaasti.
Kuin avoauto.
Liikuin niin hitaasti, koska osittain luulin -
hänen yhä pelleilevän kustannuksellani.
Että hän toteaisi minun menneen lankaan.
Ymmärrättekö?
Kävin makuulle.
Nostin jalkani ylös.
En tiennyt, mitä odottaa.
Tein näin.
Hän ei tehnyt mitään.
Sitten hän sanoi, että olen -
liian kaukana ja käski tulla alemmas.
Katsoin häneen,
ja hänen naamansa oli tässä.
Sanoin, että hän on riittävän lähellä.
Hän sanoi minun olevan liian kaukana ja käski tulla alemmas.
Olin niin vihainen, että sanoin "tule hakemaan!"
Tosiaan käskin hänen tulla hakemaan.
Ja arvatkaa mitä?
Hän tosiaan tuli hakemaan.
Hän alkoi kohdella minua kuin olisi ollut muuttamassa -
ja tyhjentämässä jääkaappiaan.
"Tämä on mennyt vanhaksi."
Oikeasti.
Oli todella hiljaista.
Treffeillä käydessäni on sentään soittolista.
"End of the Road" tai "Water Runs Dry".
Se nainen oli aivan hiljaa.
Sitten hän oli valmis.
Ja sitten hän lähti.
Niin kuin muutkin.
Tuttu juttu.
Tajuatte kyllä.
Hetken kuluttua hän palasi hymyillen.
"Hei, Cristela, oli hauska tutustua."
Totesin, että anteeksi vain,
mutta nyt on myöhäistä.
Meksikolaisessa kulttuurissa olimme jo kihloissa.
"Minulla on nyt lääkäri." Tiedätte varmaan?
Sitten tajusin hänen hymyilevän, koska hänen piti kertoa jotain.
Hän saapui hymyillen.
"Hei, Cristela. Hauska tutustua.
Juttu on niin,
että sinulla lienee diabetes."
Ensimmäiseksi mietin, kuinka ylhäällä hän oikein kävi.
Sanoin, että hän on vaginalääkäri.
Hän vastasi, että näin on,
ja minä olen diabeetikko.
Olin ihmeissäni.
Mietin -
ja mietin asiaa.
Mietin,
kuinka paha diabeteksen pitää olla,
jos sen löytää vaginalääkäri?
En edes tiennyt, että diabetes on sukupuolitauti.
Mitä nyt pitäisi tehdä?
Ilmoittaa kaikille, joiden kanssa olin ollut tekemisissä?
"Hei, sain juuri positiivisen tuloksen diabetestestistä.
En tiedä, tarttuuko se, mutta halusin vain kertoa.
Kerro kaikille tutuillesi. Onnea matkaan."
Mietin, että jos se on tarttuvaa, keneltä oikein olin saanut diabeteksen?
Halusin soittaa kaikille -
ja kysyä, laittoivatko he sokeria kyrpäänsä?
"Oliko se kondomi vai hedelmäkarkki?"
Lääkäri kertoi havainneensa diabetekseni virtsanäytteestä.
Miettikää sitä.
Olin hämmentynyt.
En tunne tiedettä.
Sanooko silmälääkäri, että minulla on hiivatulehdus?
Miten tämä oikein toimii?
Olin hämmentynyt. Mistä hän tiesi? Katsoiko hän sinne -
ja löysi Villi Vonkan suklaatehtaan?
Hän katsoi sinne, ja ulos tuli huilua soittava umppalumppa,
joka lauloi.
Umppa-lumppa duupadiduu
Tää on kakkostyypin diabetes, juu
Mitä oikein tapahtui?
En voi tehdä enää mitään.
En tee mitään.
Istun vain kotona katsomassa murhasarjoja.
Sellaista se on.
En tiedä, miksi pidän niin kovasti murhasarjoista.
Maratonsessio Forensic Filesia -
on minulle kuin pornoa.
Istun sohvalla ja totean: "Aivan, murha vakuutusrahojen takia."
Innostun ohjelmista.
On kanava nimeltä ID-kanava.
Murhia ympäri vuorokauden viikon joka päivänä.
Murhia murhien perään!
Katson sitä niin paljon, että alan kannustaa ihmisiä.
Vaimo tappoi miehensä. "Noin sitä pitää, Lydia."
"Miehet ovat turhia."
Luulen voivani rikossarjojen pohjalta ratkoa oikeita juttuja.
Jos näen katoamisilmoituksen,
päätän alkaa tutkia juttua.
Alan etsiä.
Pelkään meneväni joskus liian pitkälle.
Poliisi pysäyttää minut ja sanoo:
"Näittekö pysähtymismerkin?" "En. Miten niin?"
"Minä etsin Amandaa. Mitä helvettiä sinä teet?"
"Ei merkki minnekään häivy. Missä Amanda on?"
Yhtenä päivänä heräsin vihaisena.
Mietin, että ikäisiäni ja meitä vanhempia -
ei ikinä kiitetä internetin kehittämisestä.
Me annoimme sen tulevaisuudelle. Ole hyvä, tulevaisuus.
Me teimme sen.
Nykyään nimittäin näen tylsistyneitä lapsia,
joille teknologia ei ikinä ole ollut ongelma.
Meidän piti opetella se.
Nykyään ihmiset tuomitsevat. Minä en tajua TikTokia.
"En tajua TikTokia. Selittäisikö joku?"
"Olet vain liian vanha." "Haistakaa paska."
Minä annoin teille TikTokin.
Jouduin käymään läpi MySpacen kaltaista paskaa,
jotta te saisitte TikTokin.
Ette tiedä, millaista on, kun kaverit eivät -
suostu puhumaan, kun et pannut heitä kahdeksan kärkeen.
Mikä on TikTok?
Siis oikeasti.
Kun koronasulku alkoi, TikTok täyttyi tanssivista perheistä.
Ihmisiä kuoli kaikkialla, mutta he vain esittelivät rytmejään.
¿Abuela?
Mitä ihmettä?
Minulle TikTok tarkoittaa komeita ihmisiä, jotka osoittavat jotain.
"Asun yhä kotona, mutta tässä teille bisnesvinkkejä."
Me kehitimme internetin. Miettikää.
Olimme teknologiapioneerejä.
Yhtäkkiä meillä oli -
AOL:n CD:itä, joissa oli 1 500 tuntia käyttöaikaa.
Emme tienneet, mitä tehdä.
Meidän piti keksiä se.
YouTubea ei ollut.
Nettiin otettiin yhteys lankapuhelimella.
Lankapuhelin.
Jotkut teistä eivät edes tiedä, mikä se on.
Minäpä selitän.
Ennen vanhaan perheellä oli yhteinen puhelin,
joka oli liimattu seinään.
Hyvällä onnella siinä oli pitkä johto.
Sitä saattoi puhua keittiössä tai olohuoneessa,
ja aina tiesi, koska oli pakko palata, koska…
Jos halusi päästä nettiin, piti irrottaa puhelin seinästä,
kiinnittää se tietokoneeseen ja soittaa nettiin,
ja toivoa, ettei se ole varattu.
Kuulosti aina siltä, että netti oli tukenasi.
"En oikein tiedä. Annetaan mennä."
"Sinulle on postia."
"Keneltä?"
Puhelin oli iso juttu.
Puhelimen käyttäminen oli jännää.
Lapsena puhelimen soiminen oli iso juttu.
Oli kuin kypsymisriitti, kun alkoi saada puheluita.
"Onko Cristela kotona?" "Minä tässä! Hei!"
Se oli iso juttu, koska kaikilta se ei käynyt.
Nykyään jos saan puhelun, mietin,
kuka helvetti minulle soittaa.
Tekstaa niin kuin oikea ihminen!
Odotin internetiltä paljon enemmän.
Luulin, että meistä tulee fiksuja, suorastaan neroja.
Olen nörtti ja luulin, että siten saavutamme Star Trekin.
Kaikista tulisi fiksuja.
Ei siinä niin käynyt.
Olemme dorkia.
Miettikää. Nyt on vuosi 2022.
Seitsemän vuotta Paluu tulevaisuuteen II:n jälkeen.
Missä ovat lentävät autot?
Ei näy leijulautoja.
Vain se toteutui, että Biffistä tuli presidentti.
Oli vaikea pitää yhteyttä ihmisiin,
mutta meidän piti yrittää.
Ekassa kännykässäni oli "viikonloppu- ja yöminuutit".
En halua pröystäillä.
Ennen vanhaan -
kännykkäliittymiin kuului sata minuuttia puheaikaa koska tahansa.
Kun ne loppuivat,
minuuttihinta oli tuhat dollaria.
Jos halusi puhua jollekulle tärkeälle,
piti odottaa viikonloppuun tai iltayhdeksän jälkeen.
Muulloin saattoi vain toivoa, ettei se ämmä ole kuollut.
Mutta nykyiset yhteydet eivät enää ole aitoja.
Sosiaalisessa mediassa toisia ei enää kohdella ihmisinä.
Siellä haastetaan riitaa.
Joskus siellä valitetaan ihan oikeistakin asioista.
Jotkut kuitenkin etsivät mitä tahansa syytä suuttumiseen.
Aina, kun kirjoitan jotain Twitteriin, joku suuttuu.
Kirjoitan jotain tavanomaista, kuten "inhoan ruuhkia".
Joku vastaa: "Hei, ämmä!
Vaarini on puoliksi irlantilainen, puoliksi ruuhka!"
Siis mitä?
Mitä?
Nyt meidän pitää kuitenkin kokoontua yhteen -
nähdäksemme, mihin pystymme.
Asiat ovat perseellään,
mutta niiden ei ole pakko olla.
En ikinä arvannut rasismin tekevän tällaisen paluun.
Se ei koskaan kadonnut.
Mutta en uskonut sen enää saavan -
sellaista voimaa ja ylpeyttä.
Mutta niin kävi.
En olisi arvannut Ku Klux Klanin palaavan.
Mutta he ovat täällä valkoisine lakanoineen.
Täytyy olla melkoinen rasisti,
jos törsää niin paljon pesuaineeseen.
Siinä riittää pesemistä.
Aloin miettiä näitä juttuja.
Halusin taistella niitä vastaan.
Mutta miten?
Mietin, että he ovat viharyhmä.
Minä vihaan vihaamista.
Totesin vihaavani vihaamista.
Aloin miettiä,
ja sitten keksin, mitä teen.
Perustan oman ryhmän.
Vihan vihaajien kerhon.
Me vihaamme vihaa -
ja käytämme ruskeita lakanoita.
Ne voivat olla likaisia, eikä se haittaa.
Mainostan ideaa teille.
Se on vielä kehitysvaiheessa.
Vihan vihaajien ryhmä.
Se kuuluu kaikille, mutta vain latinoille.
Joten siis…
Tervetuloa vihaamaan vihaa! Vain latinoille.
Kutsun sitä nimellä -
Qué-Qué-Qué.
Koska kun herään ja katson uutiset, totean: "¿Qué?"
"¿Qué? ¿Qué?"
Kaukaasiaksi se tarkoittaa "mitä?"
"Mitä?"
On aika myöntää ikävät tosiasiat.
Tietyt vuosikausia jatkuneet pahat jutut -
on korjattava.
Kuten ajatus siitä, että meksikolaiset vievät työpaikat.
Eivät vie.
Tuntuu vain siltä, koska Mario Lopez tekee niin.
Mario Lopez vie työpaikat.
Hänhän suostuu mihin tahansa.
Niin ajatellaan,
kun väitetään meksikolaisten vievän työpaikat.
Ikään kuin hiipisimme salaa Valkoiseen taloon -
ja julistautuisimme armeijan ylipäälliköksi.
Ei niitä hommia kukaan oikeasti halua.
Mistäkö tiedän?
En ole ikinä nähnyt valkoista naista poimimassa vihanneksia -
latinoiden kanssa.
Kukaan ei ole nähnyt valkoista naista pellolla.
"Eikö olekin kuuma päivä, Maria?"
Caliente.
"Join kaksi pulloa kookosvettä. Se on ihanaa.
Hetkinen. ChapStick.
Ryhdytään hommiin.
Otin Fitbitin mittaamaan askeliani.
Syödäänkö tämän jälkeen italialaista?"
Kiitos! Olen Cristela Alonzo! Olette olleet mahtavia!
Kiitos paljon!
Odotan sinua yhä, Cristela.
Et kai unohtanut minua?
Kuulehan,
meillä on liike johdettavanamme.
Meidän pitää pelastaa demokratia. Oikeasti. Minä odotan.
Mitä on sattunut?
Soita minulle.
Suomennos: Mikko Alapuro
Hei, tervehdys!
Käytä polviasi, Page. Työnnä.