Downloaded from YTS.MX
‏- ספיישל קומדיה של NETFLIX -
‏בסדר, אתם מוכנים להתחיל?
Official YIFY movies site: YTS.MX
‏- בוורלי הילס -
‏כריסטלה, את יודעת איך הכרתי ‏את הסנטור רוברט קנדי?
‏לא. ‏-ובכן,
‏רשמנו 140,000 מצביעים בקליפורניה. ‏-אין מצב.
‏מה שלום כולם?
‏גיליתי שהוא הולך להיות ‏במלון קורונדו בסן דייגו.
‏אז הלכתי למלון קורונדו…
‏שמי חואקין קסטרו.
‏וזו הייתה הפעם הראשונה ‏שפגשתי את רוברט קנדי. -ככה הכרתם?
‏ביום אני עובד בקונגרס.
‏ויש עוד סיפור על…
‏דולורס, אני מאחרת, אני הולכת, ‏אבל מיד אחזור, פשוט…
‏אני רוצה שתשמעי את הסיפור. ‏-אני רוצה.
‏רציתי לעשות משהו מכובד יותר עם החיים שלי.
‏אז הנה אני, מחמם את כריסטלה.
‏אני אוהבת את הסיפורים שלך, ‏"ואו, היסטוריה, ואו".
‏הם כאלה "כן, זה אפשרי".
‏כן, זה אפשרי. ‏-נכון.
‏חכי רגע,
‏מיד אחזור.
‏אחכה לך. ‏-כן, כמובן!
‏בסדר!
‏קבלו בבקשה את החברה המגניבה שלי
‏מריו גרנד ואלי בטקסס,
‏כריסטלה אלונזו!
‏כן!
‏תראו אותנו!
‏עשינו זאת!
‏היום לפני שנה ‏כולנו היינו מקורקעים על ידי אלוהים.
‏ותראו אותנו עכשיו כאן אומרים,
‏"תראו אותנו! אנחנו עדיין בחיים".
‏זה מדהים.
‏היי, לא ידעתי אם נשרוד או לא.
‏זה התחיל עם קוביד-19,
‏עכשיו אנחנו בקוביד-24.
‏נשבעת, הקורונה הפכה להיות ‏כמו מלחמת הכוכבים.
‏כל כמה חודשים, יוצא אחד חדש.
‏"בנאדם, אומיקרון יצא?
‏עוד לא סיימתי לראות את המנדלוריאן".
‏כאילו, מה?
‏זה גם לא היה צריך להיות ככה.
‏זה לא היה צריך להיות ככה.
‏זה לא היה צריך להיות קשה כל כך.
‏בצעירותי ראיתי סרטים מפחידים. ‏אני אוהבת סרטי זומבים.
‏ותמיד יש את הסצנה שבה את מגלה,
‏"אלוהים, יש זומבים".
‏וזה אף פעם לא רק זומבי אחד. זה, 30 זומבים.
‏והייתי צופה בסצנה הזו בכל סרט וחושבת,
‏"זה לא מציאותי".
‏"איך הם נתנו לזה להגיע למצב כזה?"
‏נכון?
‏כי אם אי פעם אראה זומבי אחד,
‏אני הורגת את הזומבי.
‏אבל להגיע ל-30?
‏איך עושים את זה? ‏ואז התחלתי לחשוב, "יודעים למה?"
‏"בגלל שאף פעם לא הראינו את הסצנה בסרט
‏בה החארות מסתובבים וכזה,
‏"זו זכותי להינשך על ידי זומבי"
‏"זו זכותי כאמריקאי להינשך על ידי זומבי".
‏אתה לא אמור לבחור איך תמות, טיפש.
‏מה זה?
‏כל השנתיים האחרונות היה כל כך הרבה.
‏הייתי צריכה לבלות את הסגר בלוס אנג'לס, ‏ושנאתי את זה.
‏כי אני ממשפחה קרובה מאוד.
‏זו הפעם הראשונה שהייתי צריכה ‏לעשות משהו בלי המשפחה שלי.
‏וזה היה קשה.
‏המשפחה שלי, אנחנו מדרום טקסס.
‏אנחנו ממקסיקו.
‏ו…
‏זה דרום טקסס.
‏זה כמו דרום טקסס.
‏גדלתי במשפחה במעמד מעורב.
‏אם אתם לא יודעים מה זה, ‏זה אומר שחצי מאיתנו מתועדים,
‏חצי מאיתנו לא מתועדים,
‏ולא נגיד לכם מי זה מי.
‏נחשו מה? כולנו דומים!
‏לא היה לנו הרבה כסף בילדות.
‏היינו צריכים לחלוק שירותים ותעודת לידה. ‏זה היה מבאס.
‏אחי כריסטלה שנא את זה.
‏זה בסדר.
‏ספרדית היא השפה הראשונה שלי, ‏למדתי אנגלית אח"כ.
‏אנגלית הייתה השפה השנייה שלי.
‏והייתי צריכה ללמוד אנגלית…
‏גם אתם?
‏למדתי אנגלית מתוכניות טלוויזיה ‏כמו "דה פרייס איז רייט".
‏ולבנים, עבדתם עליי.
‏פלינקו זו לא מילה אמיתית, לכו לעזאזל.
‏סמכתי עליכם.
‏למדתי את המילים שלכם, ‏והייתי משלבת אותן בחיי היומיום.
‏"אני לא יכולה לבוא היום, ‏אני מרגישה פלינקו".
‏מסתבר שזו לא מילה אמיתית.
‏אני מתה על המילה הזו.
‏אני רוצה לקרוא לילדים שלי פלינקו.
‏כי זה נשמע מקסיקני.
‏פלינקו, בוא הנה.
‏חשבתי לקרוא לילדים שלי פלינקו ‏כי גדלתי בשכונה.
‏ולפעמים בשכונה נותנים לילדים שמות דפוקים.
‏לפעמים נקרא לילדים שלנו בשמות ‏של דברים שאנחנו רוצים בחיים.
‏"זו הבת שלי, מרצדס, מה קורה? מה נשמע?"
‏"זה הבן שלי, חשבון מים משולם. ‏מה שלומך? בוא תגיד שלום".
‏"איפה כבלים? מישהו ראה את כבלים?"
‏ככה למדתי אנגלית.
‏הייתי יושבת מול הטלוויזיה וצופה בתוכניות
‏וחזרתי על כל מה ששמעתי.
‏הקולות, המבטאים.
‏אז במשפחה שלי, אני היחידה ‏שאין לה מבטא מקסיקני כבד.
‏אחי הבכור נולד וגדל במקסיקו.
‏ויש לו מבטא סטריאוטיפי.
‏כאילו שטאקו היה יכול לדבר.
‏אם אדוארד ג'יימס אולמוס יפגוש אותו, ‏הוא היה רוצה ללמד אותו "חשבון".
‏"אתה צריך תשוקה".
‏זה תמיד היה מוזר, כי גדלנו ביחד
‏אבל זה תמיד היה נשמע ‏כאילו אנחנו לא קרובי משפחה.
‏כי אחי היה אומר, "היי, אחות".
‏"רוצה ללכת לאכול משהו או מה?"
‏ואני כזה, "אפשר לעשות זאת".
‏"או שתרצה לראות ‏מה יש מאחורי דלת מספר שלוש?
‏קדימה!"
‏מבינים?
‏כשחושבים על זה, אגב,
‏"פרייס איז רייט" זה לא שעשועון ‏לאנשים עניים.
‏כי אנחנו לא יודעים מה המחיר של אף מותג.
‏אנחנו קונים בזול.
‏גדלתי על "הכול בדולר". ‏זו אני ב"דה פרייס איז רייט",
‏"כמה עולה מיץ התפוזים הזה?" ‏-"תשעים ותשע סנט".
‏"כמה עולה המק אנד צ'יז?" ‏-"אוי לא, יותר מדי. תחזיר את זה".
‏אבל עכשיו, כמבוגרת, אני דוברת שלוש שפות.
‏אני דוברת ספרדית, אנגלית,
‏ושפת הלבנים.
‏שפת הלבנים היא כמו אנגלית,
‏אבל אני חייבת להשתמש במילים מפוארות ‏בהן אני לא משתמשת בד"כ
‏כמו "אורגני" ו"השתתפות עצמית".
‏אתן דוגמה.
‏בחיי היום-יום, כשהחברים שלי מפשלים,
‏אני אומרת, "ביץ', פישלת".
‏אבל בשפת הלבנים אני אומרת, ‏"גברתי, זה לא מקובל".
‏ראיתם את זה?
‏קצת…
‏"אני אדפוק אותך!"
‏"אני רוצה לדבר עם המנהל".
‏גדלתי בעיירת גבול ‏ממש ליד מקסיקו בדרום טקסס.
‏וזה מעניין, ‏משהו שאנחנו לא מדברים עליו הרבה
‏זה שרבים מאיתנו גדלו בבועות. מבינים?
‏אם את מעיירה קטנה, אפילו בעיר גדולה,
‏אם בשכונה שלך אין הרבה גיוון, ‏את לא מכירה משהו אחר.
‏כי את ילדה, זו לא אשמתנו.
‏אבל אני תמיד אומרת, ‏כשאת מתבגרת ויוצאת לעולם,
‏ופוגשת אנשים שלא שמעת עליהם, התרבויות,
‏זה התפקיד שלך ללמוד עליהם ולהתפתח.
‏זה מה שאנחנו צריכים לעשות, נכון?
‏אבל זה קשה.
‏זה קשה בהתחלה.
‏בעיירת הגבול שלי לא היה לנו גיוון.
‏כלומר כולנו היינו מקסיקנים.
‏כולם בשכונה שלי היו מקסיקנים.
‏קראנו זה לזה "מקסיקני". ‏"מה קורה, מקסיקני?
‏מה שלומך, מקסיקני? מקסיקני!"
‏ואז הלכתי לקולג' בסנט לואיס, מיזורי.
‏למה לא הזהירו אותי?
‏לא הייתי מוכנה למה שאפגוש.
‏סוגים שונים של אנשים.
‏שוב, כולנו היינו מקסיקנים, כן?
‏אפילו כשראיתי אנשים בטלוויזיה, ‏זה לא נראה אמיתי,
‏כי הטלוויזיה הרגישה כל כך רחוקה ‏מהמקום שבו גדלתי, נכון?
‏אז הייתי בסנט לואיס, יום ראשון בקולג',
‏מישהו ניגש אליי ‏ובסוף היה החבר הכי טוב שלי.
‏אמר, "היי, מה קורה? אני ביירון".
‏ואני אמרתי מיד, "מקסיקני!"
‏"אתה המקסיקני הכהה ביותר שפגשתי בחיי!"
‏והוא אמר, "אני שחור".
‏ואמרתי, "אוי…"
‏לא הכרתי. אותו דבר עם לבנים.
‏לא הבנתי שאנשים לבנים ‏מגיעים בגוונים כל כך שונים.
‏יש לבן ויש לבן!
‏כאילו, יש לבן, ואני כזה, "אתה רודף אותי?"
‏"אתה לומד כאן ‏או שיש לך מסר מאמי המתה?"
‏אבל לא ידעתי שאפגוש עוד אנשים ‏שגם גדלו בבועות.
‏זה בלבל אותי.
‏בשנה הראשונה שלי, ‏שותפתי לדירה הייתה מטנסי.
‏היא לא פגשה מישהי לטינית לפני כן.
‏אף אחד במשפחה שלה לא פגש.
‏אימא שלה הורידה אותה.
‏אימא שלה לא הייתה בטוחה ‏אם אני מדברת אנגלית.
‏דיברנו במשך כל היום.
‏אז אני לא יודעת אם היא חשבה שאולי אשכח
‏איך לדבר אנגלית באמצע היום.
‏"היי, מה שלומך?" -"הכול טוב". ‏-"את בטוחה?" -"לא, כן, לא".
‏"לא".
‏"פג תוקף תקופת הניסיון. ‏עדכון? לא. לא תקין".
‏"לא".
‏אז אימא של השותפה שלי מחליטה ‏שהיא מזמינה אותי לארוחת ערב איתם,
‏אבל היא תסמן לי עם הידיים
‏כדי לוודא שאני מבינה.
‏אז היא המציאה תוך כדי.
‏היא הייתה כזה, "היי.
‏אז…
‏תהיתי אם את…
‏רוצה לבוא איתנו
‏לאכול אוכל איטלקי".
‏למה לעזאזל זה איטלקי?
‏"את יודעת מה זה איטלקי?"
‏אני משחקת סופר מריו. כן, אני יודעת… כן.
‏אני יודעת מה זה איטלקי.
‏אני מכירה את ההמנון הלאומי.
‏הנה הדגל. כן, סאלוט.
‏כל האיטלקים הם שרברבים, קדימה!
‏אז אמרתי כן, ‏כי אף פעם לא אכלתי אוכל איטלקי.
‏אימא שלי הייתה טבחית במסעדה מקסיקנית, ‏אכלנו רק אוכל מקסיקני בילדות.
‏לא היה לי מושג, ‏אך רציתי לראות מה זה אוכל איטלקי,
‏אז אמרתי "כן".
‏ואימא של השותפה שלי לקחה אותנו ‏למקום מגניב שנקרא אוליב-א-גרדן.
‏אם לא צחקתם, ‏זה בגלל שאתם לא דוברים איטלקית.
‏וזה בסדר.
‏אני לא שופטת אתכם, אבל תספגו קצת תרבות.
‏אז אנחנו באוליב-א-גרדן.
‏ואנחנו אוכלים את מקלות הלחם ‏והסלטים הבלתי נגמרים.
‏כמו באיטליה, כן?
‏נכון בסלטים יש פלפלצ'יני?
‏הם קצת נראים כמו חלפיניוס אבל ממש לא?
‏קצת כמו כשרואים בחור לבן עם רסטות ‏וזה כזה, "ממש לא".
‏נכון?
‏נכון.
‏כן.
‏אז אימא של השותפה שלי ‏רואה את הפלפלצ'יני הראשון ומאבדת את זה.
‏כי היא חושבת שזה רגע להתחבר איתי.
‏אני לא צוחקת, ‏האישה הזו רוצה לתת לי את זה במתנה.
‏היא מסתכלת על זה ו…
‏לוקחת מזלג, נועצת באחד,
‏מסתכלת עליי ואומרת…
‏"אני יודעת מי רוצה את זה".
‏היא התרגשה כל כך.
‏לא ידעתי איך היא רוצה שאגיב.
‏"תודה, גברת!"
‏"אוליב גרדן לנצח!"
‏הייתי בת 18.
‏זה היה היום הראשון שלי מחוץ לטקסס.
‏אף אחד מעולם לא דיבר אליי ככה.
‏לא ידעתי מה לחשוב, איך להגיב.
‏חלק ממני היה כל כך כועס, רציתי להגיד,
‏"היי, כלבה גזענית!" נכון?
‏אבל רציתי אותו.
‏"היי, כלבה גזענית, אבל מדויקת, ‏תביאי לי אותו!"
‏סיפרתי לחבר שלי את הסיפור הזה.
‏הוא אמר, "למה את כועסת? ‏זה קרה לפני שני עשורים".
‏ואמרתי, "כי רק עכשיו הבנתי שזה דפוק".
‏נכון?
‏לפעמים את מסתכלת על החיים שלך ‏ועל הדברים המגניבים,
‏ואת חושבת, "זה היה דפוק".
‏אבל לא ידענו שזה דפוק, ‏כי אז זה היה בסדר.
‏זה היה מקובל.
‏אבל תבינו, זה העניין.
‏צריך להבין שלאורך הזמן,
‏יש דברים מסוימים שאי אפשר לעשות יותר.
‏זה לא בסדר.
‏כשאנשים שואלים, ‏"אסור לומר את המילה הזאת יותר?"
‏נחשו מה? זה תמיד היה צריך להיות אסור.
‏נחשו מה?
‏זה אסור.
‏רק שעכשיו אפשר לומר, "היי, אסור".
‏באמת, כשאני מסתכלת אחורה, ‏תמיד רציתי שכולם יאהבו אותי.
‏עשיתי דברים שלא רציתי לעשות ‏כי רציתי להיות מגניבה.
‏ואם לא אהבו אותי, תמיד חשבתי שזו אשמתי.
‏"מה עשיתי לא בסדר? איך אני מתקנת את זה?"
‏ובשנות השלושים לחיי התחלתי לחשוב, ‏"לא נראה לי שאני מחבבת אתכם".
‏"אולי אתם הבעיה".
‏עכשיו, בשנות הארבעים לחיי, אני כזה, ‏"זין על כולם! יש לי צמחים להשקות", וזהו.
‏אני מתה על זה.
‏אני אוהבת להתבגר. ‏ככל שאני מתבגרת, ככה אכפת לי פחות.
‏לא מזמן היה לי יום הולדת, מלאו לי 43.
‏מדהים, אני מתה על זה.
‏יודעים מה אני אוהבת בזה?
‏בגיל 43 אני לא מבוגרת,
‏אבל אני לא צעירה.
‏בדיוק באמצע.
‏אני קצת מרגישה כאילו אני אייפון 6.
‏כן.
‏אני יודעת שאני לא הטלפון הכי חדש שיש,
‏אבל נחשו מה, ‏אני זולה ואני עושה את העבודה.
‏זו אני.
‏לצאת איתי זה כמו לצאת עם אייפון 6.
‏כן, לנשים הצעירות ‏יש חיי סוללה ארוכים יותר.
‏בלילות שבת בשעה 3:30 לפנות בוקר הן כזה,
‏"לעזאזל! בואו נעשה את זה!"
‏"ארבעים ושבע אחוז!"
‏לא.
‏אני, אני אייפון 6.
‏בשעה 22:30 אני כזה, "אחוז אחד, נכבית".
‏"שימו אותי ליד הקיר".
‏ברצינות.
‏לא מזמן התגברתי על קורונה.
‏נשמע כאילו נפרדנו, "התגברתי על קורונה".
‏היה מוזר, עדיין יש לי בעיות של טעם וריח.
‏זה היה מטורף.
‏זה דפק אותי.
‏עכשיו, זה העניין.
‏הייתי חיובית לקורונה ביום ההולדת שלי.
‏אני יודעת. זו דרך גרועה ‏לחגוג יום ההולדת, נכון?
‏"יום הולדת שמח!"
‏זה היה קשה.
‏עכשיו, הרשו לי לומר לכם, ‏יום ההולדת שלי הוא ב-6 בינואר.
‏אז…
‏הייתי חולה.
‏כולם אמרו לי, "תשמרי על עצמך, תנוחי" ‏בלה, בלה.
‏חשבתי לעצמי, "יש".
‏בסופו של דבר אמרתי לעצמי, ‏"בסדר, יש לי קורונה.
‏אקח את זה בקלות".
‏קיבלתי שיחת טלפון ממנהל הדירה שלי.
‏והוא אמר, "היי, כריסטלה,
‏משטרת לוס אנג'לס כאן, ‏הם רוצים לדבר איתך".
‏והייתי כזה, "אוי, שיט.
‏זה מה שעושים לאנשים עם קורונה?
‏אלוהים אדירים".
‏זו תהיה אישה חומה, נכון?
‏הם אמרו, "מישהו גונב חבילות ברחבי השכונה,
‏ומצאנו חבילה עם השם שלך עליה,
‏ולא פתחו אותה.
‏אז אנחנו צריכים שתפתחי את הקופסה
‏כדי שתוכלי לומר לשוטרים כמה הכול עולה.
‏כי מעל סכום מסוים זו עבירה פלילית.
‏אז אנחנו צריכים לדעת ‏אם להאשים אותו בעבירה פלילית.
‏את יכולה לרדת?" ‏-אמרתי, "כן!"
‏אני מנתקת ונזכרת, "יש לך קורונה".
‏אז התקשרתי למנהל הדירה שלי, סיפרתי לו,
‏והוא אמר, "בסדר, מה דעתך על זה?
‏מה אם משטרת לוס אנג'לס תבוא אלייך?
‏הם יחבשו מסכות, יעמדו בקצה המסדרון,
‏יזרקו לך את הקופסה, תפתחי אותה,
‏ותצעקי כמה…
‏הכול עולה למשטרה".
‏אמרתי, "כן, נשמע טוב, בוא נעשה את זה".
‏אז המשטרה עולה לדירה שלי, ‏הם זורקים את הקופסה,
‏הם בקצה המסדרון, הם חובשים מסכות.
‏מנהל הדירה שלי שם, ואני מבינה
‏שאני לא מצליחה לפתוח את הקופסה בידיים.
‏מכירים את זה שכשצריך מספריים ‏לא מוצאים אותם?
‏כשלא צריכים אותם ‏יש מספריים בכל מקום, נכון?
‏מבינים?
‏אז הייתי צריכה לפתוח את הקופסה.
‏לא מצאתי כלום, אז הלכתי למטבח ולקחתי סכין.
‏כן.
‏אז אמרתי, "הבאתי סכין!"
‏השכנה שלי פותחת את הדלת ואומרת, "אוי שיט".
‏אמרתי לה, "תיכנסי פנימה", מבינים?
‏אז אני פותחת את הקופסה, ואני רואה…
‏זו קופסה שחורה ויש עליה סרט של נטפליקס.
‏והשוטר מיד אומר,
‏"זה נטפליקס?
‏יש לי נטפליקס. הם לא נותנים לי כלום".
‏למה נטפליקס נותנים לך דברים?"
‏אמרתי, "אני קומיקאית, אני עושה להם ספיישל.
‏שמעתי שהם הולכים לתת לי מתנת יום הולדת.
‏אז אני חושבת שזו המתנה".
‏והוא שואל, "מה זה?"
‏אמרתי, "לא יודעת, תן לי לבדוק!"
‏אז אני פותחת את הקופסה,
‏וזו שמיכה,
‏שמיכה ממש יפה.
‏ואני אומרת, "זו שמיכה!"
‏והשוטר שואל, "שמיכה?
‏נטפליקס זו חברה של מיליארד דולר. ‏הם נתנו לך שמיכה?
‏לעזאזל!"
‏נכון?
‏ומיד אמרתי לו,
‏"טוב, אנחנו לא יוצאים. ‏אני לא מזדיינת עם נטפליקס!"
‏הוא שואל, "כמה עולה השמיכה?" ‏ואני עונה, "לא יודעת, זו מתנה".
‏הוא אומר, "תסתכלי על המותג!" ‏אני אומרת, "בסדר".
‏ואני מחפשת את המותג, ‏ואני אומרת לו מה המותג.
‏והוא אומר, "רגע, אגגל את זה".
‏והוא מגגל את זה.
‏והוא אומר, "השמיכה עולה 179 דולר!"
‏ואמרתי, "לא הייתי צריכה לדעת את זה. ‏זו מתנת יום הולדת".
‏והוא שואל, "יש שם עוד משהו?"
‏כדאי מאוד שיהיה שם עוד משהו".
‏ואני אומרת, "לא יודעת, אבדוק!"
‏אז אני מחפשת בתוך הקופסה ויש שם נר.
‏ואני אומרת, "זה נר!"
‏והוא שואל, "כמה עולים נרות?"
‏ואני אומרת, "זה משתנה. בין 5 ל-95 דולר.
‏זה תלוי, הם יפים מאוד.
‏הוא שואל, "מה המותג?" ‏אני עונה, "רגע, תן לי לבדוק!"
‏אז אני אומרת לו מה המותג והוא מגגל אותו.
‏הוא אומר, "זה עולה 90 דולר. מה?
‏תשעים דולר?
‏זה יותר מחצי שמיכה!"
‏והוא אומר לשותף שלו, ‏"בסדר. אז זה 179 דולר ו-90 דולר.
‏בוא נחשב", והוא אומר,
‏"יש לנו עבירה פלילית.
‏יש לנו עבירה פלילית".
‏הוא מתרגש.
‏כאילו אני באמצע שעשועון ממש דפוק.
‏"האם זו עבירה פלילית?"
‏כן.
‏אז…
‏שאלתי, "מה עכשיו?", הוא אומר, ‏"עכשיו אני צריך את הפרטים שלך.
‏מה שמך?" אני עונה, "כריסטלה אלונזו".
‏הוא שואל, "מה תאריך הלידה שלך?"
‏אני אומרת, "ה-6 בינואר!"
‏והוא אומר…
‏"זה היום!
‏רגע, יש לך קורונה ביום הולדת שלך?"
‏"כן".
‏ואז הוא אומר, "רגע,
‏ב-6 בינואר?
‏בשנה שעברה?
‏ביום שהשתלטו על הקפיטול?"
‏אמרתי, "כן, זה יום ההולדת שלי".
‏הוא אומר, "ילדה!
‏יום ההולדת שלך מבאס!"
‏"שמרי על עצמך!"
‏רוב הזמן אני אוהבת להתבגר.
‏יודעים אבל מה מבלבל אותי?
‏הגוף שלך מתפרק עכשיו.
‏הגוף שלך לא מה שהיה פעם.
‏נפצעתי בפרק כף היד שלי.
‏יום אחד התעוררתי,
‏וזה כאב לי.
‏לא עשיתי כלום.
‏הנחתי לזה כמה ימים כי חשבתי,
‏"טוב, לא הרבצתי לעצמי או משהו
‏אז זה פשוט יעבור".
‏שנה אחר כך…
‏עכשיו אני צריכה לעבור ניתוח.
‏כן.
‏יש לי מנתח אורתופד.
‏יש לי מנתח אורתופד קבוע.
‏ראיתי אותו פעמיים בשנה וחצי.
‏הלכתי בגלל כתף שננעלה.
‏ואז הוא ריפא אותה ועכשיו זה שבור.
‏כשהלכתי אליו הוא אמר, ‏"טוב, את בשנות ה-40 שלך".
‏"בסדר. בוא נוותר".
‏הוא אמר, "זה מה שקורה בשנות ה-40 שלך". ‏-"בסדר, היו לי חיים טובים".
‏זה מה שזה עכשיו.
‏ואז התחלתי לחשוב, "לא אכפת לי".
‏חייכתי כל כך הרבה לאחרונה, ‏אני אפילו לא שמחה.
‏אני אומללה.
‏אבל לא מזמן סידרתי את השיניים שלי, ‏והחרא הזה היה יקר.
‏ככה אני בוכה עכשיו.
‏"משתתפת בצערכם".
‏"את יכולה למצוא מישהו יותר טוב ממנו".
‏השיניים שלי כל כך יקרות ‏שכשאמות אני רוצה ארון עם פה פתוח.
‏ככה…
‏לא ידעתי ששיניים כל כך יקרות.
‏קיבלתי הצעת מחיר מרופא השיניים ‏ואמרתי, "אחי, אני לא קונה שיניים לכולם".
‏זה עצוב כשלא שמים לך את השיניים ‏עד שלא שילמת הכול.
‏"אני יכולה לבקר אותן?"
‏אבל קניתי שיניים חדשות ‏כי בגיל 40 יש לי כסף לשיניים.
‏מבינים?
‏אנחנו לא מדברים על זה מספיק.
‏כשאת ילדה שלא היה לה כלום,
‏ואת מתבגרת,
‏ואת מתחילה להרוויח כסף ‏שלא היה לך בתור ילדה,
‏זה משנה את חוקי המשחק.
‏ואת לא צריכה להיות עשירה, ‏כי את עשירה לעצמך.
‏גדלתי בעוני.
‏ועכשיו, כמבוגרת, ‏יש לי כסף שלא חשבתי שיהיה לי.
‏ועכשיו אני מתפרעת.
‏כן לעזאזל.
‏נחשו מי קונה מים בבקבוק?
‏אני הולכת לטרגט וקונה דברים במחיר רגיל.
‏פשוטי עם שכמוכם, לכו לקנות במבצעים.
‏בגיל 40 קניתי שיניים חדשות, ‏עשיתי ביטוח בריאות. לא משקרת. מה?
‏אני מצליחה בגדול.
‏מכירים את המשפט, ‏"כסף לא קונה אושר"? שטויות.
‏עניים אומרים את זה.
‏אני אומרת לכם, כסף קונה לי אושר.
‏כשהרווחתי כסף, הלכתי לטיפול.
‏גיליתי שיש לי חרדה ודיכאון.
‏כל חיי חשבתי שאני פשוט ענייה.
‏אני כזה, "ברור שאני עצובה. ‏אני פאקינג רעבה" -"לא!
‏את בדיכאון".
‏הרופא נתן לי תרופה,
‏ועכשיו אני שמחה כל הזמן.
‏אני אוהבת להגיד לאנשים שאני בדיכאון. ‏יודעים למה? כי זו מילה של עשירים.
‏את צריכה להוציא הרבה כסף ‏כדי לגלות שאת בדיכאון.
‏יש אנשים שסובלים עם דיכאון, אני פורחת.
‏אני אומרת לכולם, "אני בדיכאון".
‏משפחתי חושבים שאני משוויצה, "אני בדיכאון". ‏-"תראו איך היא משוויצה".
‏"אני לא יכולה להרשות לעצמי טיפול".
‏אבל ברגע שהתחלתי להרגיש טוב יותר, ‏רציתי להמשיך להרגיש ככה.
‏רציתי להיות מאושרת.
‏"איך אני ממשיכה להרגיש ככה?"
‏כי אז הבנתי, עכשיו יש לי גישה ‏לדברים שלא היו לי כשגדלתי.
‏וקשה להבין את האושר הזה.
‏הנה משהו שעשיתי, הכנתי רשימה,
‏של כל הצעצועים שרציתי כשהייתי ילדה,
‏וקניתי את כל הצעצועים.
‏ואלה לא צעצועים יקרים,
‏אבל פעם הם היו יקרים.
‏והיה רגע שבו שיחקתי עם כולם.
‏וזה הרגיש טוב.
‏נראה לכם שלא קניתי ‏את ה-OG Nintendo עם האקדח?
‏ברור שקניתי.
‏באיחור של עשרות שנים, ‏אבל אני צדה ברווזים. נכון מאוד.
‏נראה לכם שלא קניתי בובת כרוב? ברור שקניתי.
‏אני לא אומרת לה שהיא מאומצת, היא שלי.
‏זו מתנה שממשיכה לתת, ‏כי האמיתיים מגיעים עם תעודות לידה.
‏אני נותנת אותם למשפחה שלי.
‏אני עושה את זה עכשיו ‏כי זה עושה אותי מאושרת.
‏כי אני אמריקאית מקסיקנית דור ראשון.
‏והרשו לי לומר…
‏אוי, כן.
‏כן!
‏כשאת דור ראשון,
‏החיים קצת שונים.
‏את לא מקבלת מתנות לחג המולד ‏כמו שכולם מקבלים מתחת לעץ.
‏יודעים מה את מקבלת?
‏עוד אחריות.
‏כל שנה, אימא שלי אומרת, ‏"אני מקווה שזה במידה שלך".
‏עד גיל שמונה,
‏הייתי עוזרת למשפחה שלי לשלם חשבונות וכאלה.
‏מתרגמת להם הכול.
‏מתרגמת תרופות, בתקווה שלא אהרוג אותם.
‏כן?
‏"אל תשתו שניים, שלא תמותו".
‏הייתי מתחרפנת בבית הספר וחושבת, ‏"אמרתי אחד או שניים? לא יודעת".
‏אני שותה חלב בלי הפסקה ‏כאילו זה פאקינג בירה.
‏שאר הבנות היו שואלות, "רוצה לשחק 'משפחה'?"
‏הייתי אומרת, "ביץ', אני חיה את המשחק הזה, ‏לכי מפה".
‏זו אני.
‏אבל עכשיו יש לי הזדמנות לטפל בעצמי.
‏זה מדהים כשאפשר לעשות את זה.
‏אבל לפעמים את צריכה ללמוד איך לטפל בעצמך ‏כי אף פעם לא לימדו אותך.
‏תודה!
‏כן!
‏יש לי משקפיים עכשיו.
‏אני לא יודעת, אם אתם… מי שמרכיב משקפיים,
‏זוכרים את הפעם הראשונה שהרכבתם משקפיים?
‏"זה תמיד היה כאן?"
‏את מסתכלת במראה, "אני לטינית?"
‏כשקניתי את זוג המשקפיים הראשון שלי, ‏הרגשתי עשירה, הלכתי לבוורלי הילס,
‏חיפשתי אנשים עשירים לדבר איתם.
‏רק כדי להגיד, ‏"יו, אחי, שנינו רואים, נכון?"
‏עשירים אוהבים להגיד שהם עשירים, ‏"הרגע חזרנו מפריז".
‏ואני כזה, "הרגע חזרתי מ-LensCrafters. ‏מגניב, נכון?"
‏"כן!"
‏"ראינו את מגדל אייפל". ‏-"ראיתי שם תמרור עצור!"
‏"עם משקפיים, בלי משקפיים".
‏אני מתה על זה.
‏אני אוהבת להיות מסוגלת לטפל בעצמי,
‏אבל אני שונאת ללמוד איך לטפל בעצמי.
‏זה קשה.
‏ועל זה צריכים לדבר לעתים קרובות יותר.
‏כשעשיתי ביטוח בריאות, ‏לא ידעתי מה לעשות איתו.
‏אף פעם לא השתמשתי בו. מבינים?
‏שאלתי חבר, "איך אתה משתמש בביטוח?"
‏והוא אמר, "לכי לרופא". ‏אני כזה, "אני לא הולכת לרופאים.
‏אני משתמשת בוויקס".
‏אני לא צוחקת. הוא כזה, "מה זה ויקס?"
‏אף אחד אף פעם לא שאל אותי את זה.
‏הרגשתי שזה פשע שנאה. כאילו, "מה זאת או…"
‏לא ידעתי איך להגיב, כאילו "מה זאת אומרת?"
‏הוא שואל, "מה זה ויקס?"
‏והייתי כזה, "אוי", הבנתי…
‏"הוא לבן, יש לו ביטוח".
‏נכון?
‏אז אמרתי, "אני לא יודעת ‏איך להסביר לך את זה".
‏והוא שאל, "בשביל מה את משתמשת בוויקס?"
‏עניתי, "לתקוות ולחלומות שלך, אחי. ‏כאילו, להכול"
‏אפשר לתקן עם זה פנצ'ר, הכול, זה…
‏זה כמו תקווה בצנצנת. ‏זה אובמה בפחית. כאילו מה…"
‏ואז הוא אומר, ‏"אני יודע שאת משתמשת בזה להכול,
‏אבל אם תקראי את התווית,
‏כתוב בשביל מה זה?"
‏אמרתי, "מי לעזאזל קורא את התווית?
‏אף פעם לא קראתי את התווית".
‏ואני לא צוחקת, הוא קרא את התווית ואמר, ‏"את יודעת שזה פג תוקף?"
‏אמרתי, "זה פג תוקף?"
‏"מה?"
‏ואז הבנתי שאני לא יודעת כלום על ויקס.
‏אני לא יודעת מה זה.
‏אף פעם לא קראתי מה כתוב בתווית.
‏אני לא יודעת מה זה ויקס.
‏עד כדי כך שאם מישהו יצמיד לי אקדח לראש ‏וישאל, "כלבה, מה זה ויקס?"
‏הייתי אומרת, "תירה בי, אחי, אני לא יודעת".
‏ואז הייתי מתה.
‏אבל זה בסדר, ‏כי הייתי שמה ויקס על פצע הירי.
‏ואז הייתי חוזרת לחיים.
‏זה ויקס.
‏זה הכוח.
‏ככה גדלתי. לא גדלתי עם רופאים או משהו.
‏אז כשעשיתי ביטוח, לא ידעתי מה לעשות.
‏אז שאלתי את חבר שלי, "מה עושים עם זה?" ‏הוא אומר, "לכי לבדיקה".
‏שאלתי, "מה זה בדיקה?"
‏אתם יודעים מה זה בדיקה? ‏אני הולכת להדהים אתכם.
‏בדיקה…
‏זה כשאת מתעוררת…
‏ואת לא חולה…
‏ואת אומרת, "לעזאזל, ‏בוא נלך לרופא בכל זאת, קדימה".
‏אז חיפשתי בגוגל.
‏והרופאה הראשון שהיה לה תור פנוי
‏הייתה גינקולוגית.
‏אף פעם לא הייתי אצל אחת כזו.
‏בת 40, אף פעם לא הייתי אצל אחת כזו.
‏לא ידעתי מה הן עושות.
‏חשבתי לעצמי, "לעזאזל, רופאה זו רופאה".
‏לא ידעתי שיש רופאים בשביל האזורים שם למטה.
‏איך אתם יודעים שזה חולה?
‏אף פעם לא שמעתי משם שיעול.
‏וגם אם כן, כנראה הייתי שמה על זה ויקס.
‏אז הלכתי לבדיקה,
‏בלי לדעת למה לצפות.
‏נכנסתי, היו לה דברים כסופים כאלה, ‏לא יודעת למה הם נועדו.
‏הוצאתי את המפתחות שלי, תליתי אותם.
‏חשבתי שזה מתלה מעילים.
‏דרך אגב, אני עירומה.
‏אני לובשת חלוק מנייר. ‏זה לא מפריע לי יותר מדי.
‏הדבר הראשון שחשבתי ‏הוא שהרופאה שלי היא אישה,
‏חשבתי, "היא שומרת עליי".
‏היא הפשיטה אותי ונתנה לי ללבוש חלוק מנייר ‏כדי שכשאעלה על המשקל הזה
‏אהיה קלילה בטירוף".
‏כי כשאני נשקלת בבית, אני עירומה.
‏כשאני עולה על המשקל, אני עירומה. ‏כולם יודעים שבגדים הם כבדים.
‏הבגדים האלה שוקלים 22 ק"ג.
‏אני עירומה בבית.
‏אם אני לועסת מסטיק, אני כזה…
‏אני על קצות האצבעות, ‏אני עושה כמו קראטה קיד.
‏מבינים?
‏היא באה עם לוח.
‏ועושה… "בסדר, בואי נעשה את זה".
‏ואני כזה, "בסדר, קדימה".
‏ואנחנו פשוט מסתכלות זו על זו.
‏והיא אומרת, "בסדר.
‏יש לי עוד מטופלות. לשכב, ‏להרים רגליים, בואי נראה את הווגינה".
‏"מה לעזאזל?"
‏בדיוק סיימתי את הניירת, וכתבתי…
‏שאלו מה המקצוע שלי אז כתבתי "קומיקאית".
‏אז חשבתי שהיא מסתלבטת עליי.
‏היא אומרת, "בואי נראה את הווגינה"
‏ואני זורמת איתה ואומרת, "בסדר".
‏איך זה נראה?"
‏והיא כועסת עליי כל כך עכשיו.
‏היא אומרת, "תשכבי, תרימי רגליים, ‏אני צריכה לבדוק את הווגינה".
‏ואני כזה, "שיט, לא עם הגישה הזו. לא".
‏ואני מסתכלת עליה.
‏והיא לא אומרת כלום.
‏ואז אני מבינה…
‏"לעזאזל, אני לא חושבת שהיא משקרת".
‏ואני כזה…
‏"את רוצה לבדוק את הווגינה שלי?"
‏היא אומרת, "כן, אני רופאת וגינות".
‏אני כזה, "מה?"
‏והתביישתי כל כך,
‏זה היה מביך,
‏הסתכלתי עליה ואמרתי, ‏"גברתי, אני לא יכולה לעשות את זה.
‏אני לא לובשת תחתונים".
‏זה לא מוכן לתצוגה.
‏דרוש שיפוץ.
‏הסיטו את הווילון!
‏לא. מבינה?
‏כאילו…
‏והיא אומרת, "תשכבי עכשיו".
‏ואני מבינה שאני חייבת. ‏היא לא נותנת לי ללכת.
‏ואני שוכבת, ואני עושה את זה כל כך לאט.
‏כמו גג נפתח.
‏ואני עושה את זה לאט כי עדיין יש חלק בי
‏שחושב שהיא מבלפת, כן?
‏כאילו כשאשכב היא תגיד, "עבדתי עלייך".
‏אני שוכבת,
‏אני מרימה רגליים.
‏אני לא יודעת למה לצפות.
‏ואני עושה ככה…
‏והיא לא עושה כלום.
‏ואז היא אומרת, "היי,
‏את רחוקה מידי, תתקרבי".
‏ואני מסתכלת עליה,
‏והפנים שלה ממש כאן.
‏ואני אומרת, ‏"גברתי, אני חושבת שאת מספיק קרובה".
‏היא אומרת, "לא, את רחוקה מידי, תתקרבי".
‏ועכשיו אני עצבנית ואומרת, "תתקרבי את".
‏באמת אמרתי לה, "תתקרבי את".
‏ונחשו מה?
‏הוא פאקינג התקרבה.
‏היא התחילה להתייחס אליי ‏כאילו היא עוברת דירה
‏וצריכה לנקות את המקרר.
‏"זה פג תוקף".
‏ברצינות.
‏והיה כל כך שקט.
‏יו.
‏כשאני יוצאת עם מישהו, ‏לפחות יש לו פלייליסט, נכון?
‏"אנד אוף דה רואד", משהו, "ואטר ראנז דריי".
‏האישה הזו הייתה שקטה לגמרי.
‏ואז היא מסיימת.
‏והיא הולכת.
‏כמו כולם.
‏אני יודעת.
‏את מבינה, אחותי.
‏ואחרי זמן מה, היא נכנסת והיא מחייכת.
‏היא אומרת, "היי, כריסטלה, ‏היה נעים להכיר אותך".
‏ואני אמרתי, "כלבה, אני מצטערת, לא.
‏קצת מאוחר מדי בשביל זה.
‏אני מקסיקנית. ‏לפי התרבות שלי, אנחנו מאורסות".
‏"השגתי לי רופאה", מבינים?
‏ואז אני מבינה שהיא מחייכת ‏כי יש לי חדשות בשבילי.
‏אז היא נכנסת מחייכת.
‏היא אומרת, "כריסטלה, היה נעים להכיר אותך.
‏אז זה העניין…
‏אני חושבת שיש לך סוכרת".
‏והדבר הראשון שחשבתי היה, ‏"כמה גבוה היא נכנסה?"
‏ואמרתי, "את רופאת וגינות".
‏היא אמרה, "כן, אני רופאת וגינות.
‏ויש לך סוכרת".
‏אני כזה, "ואו".
‏וחשבתי על זה.
‏וחשבתי לעצמי…
‏"כמה סוכרתית את צריכה להיות…
‏כדי שרופאת הווגינות תהיה זו שמגלה את זה?"
‏"בכלל לא ידעתי שסוכרת זו מחלת מין. מה?"
‏מה אני עושה עכשיו?
‏אני צריכה להתקשר ‏לכל מי ששכבתי איתו ולהגיד לו?
‏"היי, אחי, הרגע נבדקתי. ‏אני חיובית לסוכרת.
‏לא יודעת אם זה מדבק, אבל רק רציתי שתדע.
‏תגיד לכל מי ששכבת איתה. בהצלחה".
‏ואז חשבתי, "מה אם זה מדבק? ‏מי לעזאזל הדביק אותי בסוכרת?"
‏עכשיו אני רוצה להתקשר לכולם
‏ולשאול, "שמת סוכר על הזין שלך?"
‏"זה היה קונדום או ממתק פירות? מה קרה?"
‏ואז היא אומרת לי שהיא גילתה ‏שאני חולה בסוכרת מדגימת השתן.
‏פאקינג תגידי את זה קודם.
‏אני מבולבלת.
‏אני לא מבינה ברפואה. מה הלאה? ‏רופא עיניים יגיד שיש לי זיהום פטרייתי?
‏איך לעזאזל זה עובד?
‏אני מבולבלת. איך היא ידעה?
‏היא הסתכלה למטה ‏וראתה את מפעל השוקולד של ווילי וונקה?
‏היא הסתכלה למטה ‏ואומפה לומפה יצא משם עם חליל,
‏ושר שיר?
‏אומפה לומפה דו-פה-די-דו
‏לכלבה הזו יש סוכרת סוג 2
‏מה קרה?
‏עכשיו אני לא יכולה לעשות כלום יותר. ‏אני לא עושה כלום.
‏כל היום אני יושבת בבית ‏ורואה תוכניות רצח, זה הכול.
‏לא יודעת למה אני אוהבת תוכניות רצח, ‏אני אובססיבית אליהן.
‏אם אני רואה מרתון של "פורנזיק פיילס", ‏זה כמו פורנו בשבילי.
‏אני יושבת על הספה וחושבת, ‏"נכון, הורגים בשביל כספי הביטוח".
‏אני מבינה את זה.
‏יש ערוץ שנקרא ערוץ ID.
‏תכניות על רצח 24 שעות ביממה, ‏שבעה ימים בשבוע.
‏רצח, רצח, רצח!
‏אני צופה בו כל כך הרבה ‏עד שאני מתחילה לעודד את האנשים האלה.
‏ראיתי אישה הורגת את בעלה בשבוע שעבר, ‏"נכון, לידיה.
‏אנחנו לא צריכות אף גבר".
‏אני רואה כ"כ הרבה תכניות פשע, ‏שאני חושבת שאני יכולה לפתור דברים במציאות.
‏אם אני בפקק ויש שלט שאומר "אדם נעדר",
‏אני כזה, "אני אפתור את התיק הזה".
‏אני מתחילה לחפש.
‏אני חוששת שיום אחד אקח את זה רחוק מדי.
‏שוטר יעצור אותי וישאל,
‏"ראית את תמרור העצור הזה?" ‏ואני אגיד, "לא, לא ראיתי. למה?
‏כי אני מחפשת את אמנדה. ‏מה לעזאזל אתה עושה?"
‏"תמרור העצור הזה לא זז. איפה אמנדה?"
‏לפני כמה ימים התעוררתי והתעצבנתי.
‏כי חשבתי, האם שמתם לב שאנשים בגילי ומעלה,
‏אף פעם לא הודו לנו על שגילינו את האינטרנט?
‏נתנו אותו לעתיד, "בבקשה, עתיד".
‏אנחנו עשינו את זה.
‏כי עכשיו אני בשלב ‏שבו אני רואה שיש ילדים שמשעמם להם
‏שמעולם לא נאלצו להתמודד עם שום טכנולוגיה.
‏אנחנו היינו צריכים להבין את זה.
‏ועכשיו אנשים שופטים אותך. ‏אני לא מבינה את טיקטוק.
‏אני כזה, "אני לא מבינה את טיקטוק, ‏שמישהו יסביר לי.
‏אומרים לי, "את מבוגרת מדי". ‏-"לכו תזדיינו".
‏"נחשו מה? אני נתתי לכם את טיקטוק".
‏הייתי צריכה לעבור שטויות כמו מייספייס
‏כדי שתוכלו ליהנות מטיקטוק.
‏אתם לא יודעים איך זה ‏כשהחברים שלך לא מדברים איתך
‏כי לא שמת אותם בטופ 8.
‏מה זה טיקטוק?
‏כאילו, ברצינות.
‏הסגר התחיל, טיקטוק התפוצץ, ‏וזה היה מלא במשפחות רוקדות.
‏אנשים מתו בכל העולם, ‏אבל הם כזה, "תראו את הקצב שלנו".
‏סבתא?
‏כאילו, מה?
‏בשבילי, טיקטוק זה אנשים יפים ‏שמצביעים על דברים לרגע.
‏"אני יודע שאני גר עם ההורים שלי, ‏אבל הנה כמה טיפים לעסקים".
‏אנחנו גילינו את האינטרנט, תחשבו על זה.
‏היינו חלוצים טכנולוגיים.
‏יום אחד התעוררנו, בום.
‏דיסקים של AOL עם 1,500 שעות עליהם.
‏לא ידענו מה לעשות.
‏היינו צריכים להבין את זה לבד.
‏לא היה יוטיוב.
‏היינו צריכים להתחבר לאינטרנט ‏עם טלפון קווי.
‏טלפון קווי.
‏חלקכם לא יודעים על מה לעזאזל אני מדברת.
‏אסביר מה זה טלפון קווי.
‏בזמנו, משפחה הייתה חולקת טלפון אחד.
‏אבל הוא היה דבוק לקיר.
‏ואם היה לכם מזל, היה לו כבל ארוך.
‏יכולתם לדבר במטבח, בסלון…
‏ותמיד ידעתם מתי לחזור אחורה, ‏כי זה היה כזה…
‏אם רציתם להתחבר לאינטרנט, ‏הייתם צריכים לנתק את הטלפון,
‏לחבר אותו למחשב, ולהתקשר לאינטרנט.
‏ולקוות שהוא לא תפוס.
‏וזה תמיד היה נשמע ‏כאילו האינטרנט ימות בשבילך.
‏"אוי, אלוהים, אני לא יודע, הנה זה בא".
‏"יש לך דואר".
‏"ממי?"
‏שימוש בטלפון היה עניין גדול, ‏כולנו התרגשנו להשתמש בטלפון.
‏בילדותי, כשמישהו התקשר אלינו, ‏זה היה עניין גדול.
‏כמו טקס מעבר, כשאנשים התקשרו אלייך.
‏"אפשר לדבר עם כריסטלה?" ‏-"אלוהים, זו אני! היי!"
‏זה היה כל כך גדול ‏כי לא כולם יכלו לעשות את זה.
‏עכשיו אנחנו כ"כ מחוברים, ‏אני מקבלת שיחת טלפון,
‏"מי לעזאזל מתקשר אליי?
‏תסמס לי כמו בן אדם, לעזאזל".
‏ציפיתי להרבה יותר מהאינטרנט.
‏חשבתי שנהיה חכמים, חשבתי שנהיה גאונים.
‏אני חנונית. חשבתי, ‏"ככה מגיעים למסע בין כוכבים.
‏כולנו נהיה כל כך חכמים".
‏נחשו מה? אנחנו לא.
‏אנחנו טיפשים.
‏תחשבו על זה. השנה היא 2022.
‏שבע שנים אחרי חזרה לעתיד 2.
‏איפה המכוניות המעופפות?
‏אין לנו האברבורדים?
‏הדבר היחיד שהתגשם הוא שביף היה נשיא.
‏היה קשה לשמור על קשר עם אנשים.
‏אבל היינו צריכים להתאמץ.
‏בפלאפון הראשון שלי הייתה אפשרות ‏שנקראת "דקות סוף שבוע ולילה".
‏אני לא רוצה להתרברב.
‏בזמנו,
‏כל תוכנית פלאפון ‏הייתה מגיעה עם מאה דקות.
‏אחרי שסיימת עם הדקות האלה,
‏היו מחייבים אותך 1,000 דולר לדקה.
‏ואם רצית לדבר עם מישהו שאכפת לך ממנו,
‏היית צריכה לחכות לשבת או ראשון ‏או אחרי תשע בערב.
‏בשאר השבוע היית כזה, ‏"אני מקווה שהכלבה הזו לא מתה".
‏אבל אנחנו כל כך מחוברים עד שאנחנו מנותקים.
‏מדיה חברתית? אנחנו כבר לא מתייחסים ‏אחד לשני כמו אנשים.
‏אנשים רוצים לריב איתך.
‏לפעמים ידברו על דברים אמיתיים, ‏ידברו על דברים נכונים.
‏אבל יש אנשים שיחפשו כל דבר, ‏הם רק רוצים לכעוס.
‏אני לא יכולה לכתוב שום דבר בטוויטר ‏שלא מעצבן מישהו.
‏אני יכולה לכתוב משהו פשוט ‏כמו, "אני שונאת פקקים".
‏ומישהו יכתוב, "היי, כלבה!
‏"סבא שלי חצי אירי, חצי פקקים!" מה?
‏מה?
‏אבל אתם יודעים מה? ‏עכשיו אנחנו צריכים להתאחד
‏כדי לראות מה אפשר לעשות.
‏הכול דפוק.
‏אבל זה לא צריך להיות ככה.
‏אף פעם לא חשבתי ‏שהגזענות תחזור כמו שהיא חזרה.
‏היא אף פעם לא נעלמה.
‏אבל הכוח, הגאווה,
‏אף פעם לא חשבתי שיזכו בזה שוב.
‏אבל זה מה שקרה.
‏לא ציפיתי שהקו קלוקס קלאן יחזרו.
‏והנה הם, לובשים את הסדינים הלבנים שלהם.
‏אתם יודעים כמה גזעניים צריכים להיות
‏כדי להוציא כ"כ הרבה כסף על חומרי ניקוי?
‏זו כביסה קשה, בנאדם.
‏התחלתי לחשוב על כל החרא הזה.
‏חשבתי, "אני רוצה להילחם בזה.
‏"איך אני נלחמת בזה?"
‏והתחלתי לחשוב, "זו קבוצת שנאה".
‏נחשו מה? אני שונאת שנאה.
‏אני כזה, "אני שונאת שנאה".
‏והתחלתי לחשוב,
‏"יודעים מה? זה מה שאעשה".
‏"אני הולכת להקים קבוצה,
‏מועדון ששונא שנאה".
‏אנחנו שונאים שנאה.
‏ואנחנו משתמשים בסדינים חומים.
‏כדי שיוכלו להיות מלוכלכים ‏ונהיה בסדר עם זה.
‏אני מציעה לכם את הרעיון הזה.
‏בסדר? כי אני עדיין עובדת על זה. בסדר? אז…
‏זו קבוצת ששונאת שנאה.
‏והיא לכולם, אבל רק עבור לטינים.
‏בסדר, אז…
‏שונאים שנאה! כולם מוזמנים, רק ללטינים.
‏אני קוראת לה
‏ה-"קה קה קה".
‏כי כל יום אני מתעוררת, ‏אני רואה חדשות, ואני כזה, "קה?"
‏קה? קה?
‏בשפת הלבנים זה "מה?
‏מה? מה?"
‏הגיע הזמן להכיר בשטויות.
‏יש הרבה דברים רעים שקיימים כבר שנים
‏שאותם אנחנו צריכים לשנות.
‏כל צורת החשיבה, ‏"המקסיקנים לוקחים לנו את העבודות".
‏לא, הם לא.
‏זה רק מרגיש ככה כי מריו לופז עושה את זה.
‏מריו לופז לוקח לכם את העבודות.
‏הבחור הזה אומר כן להכול?
‏זו צורת חשיבה.
‏כשאומרים ‏"המקסיקנים לוקחים לנו את העבודה". נכון?
‏גורמים לזה להיראות ‏כאילו אנחנו מתגנבים לבית הלבן,
‏וזה כזה, "לעזאזל, אני ראש הסגל".
‏האמת היא שאתם לא רוצים את העבודות האלה.
‏יודעים איך אני יודעת?
‏כי אף פעם לא ראיתי אישה לבנה
‏קוטפת ירקות בשדות עם לטינים.
‏אף פעם לא רואים אישה לבנה בשדה אומרת,
‏"אוי, אלוהים, מריה, חם היום, נכון?
‏חם.
‏שתיתי היום מי קוקוס פעמיים, זה נפלא.
‏רגע, אני צריכה לשים שפתון.
‏בואו נתחיל לעבוד.
‏הבאתי את הפיטביט שלי בשביל הצעדים.
‏היי, רוצים לאכול אוכל איטלקי אחר כך?"
‏תודה! אני כריסטלה אלונזו! הייתם נהדרים!
‏תודה רבה!
‏כריסטלה, אני עדיין מחכה כאן.
‏אני מקווה שלא שכחת אותי.
‏את יודעת,
‏יש לנו תנועה לנהל. כן.
‏אנחנו צריכים להציל את הדמוקרטיה, כריסטלה. ‏באמת. אני כאן מחכה.
‏מה קרה?
‏תתקשרי אליי בבקשה.
‏תרגום כתוביות: עידו ביטון