Downloaded from YTS.MX
NETFLIXOV SPECIJAL
Dobro. Jeste li spremni?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Cristela, znaš li kako sam upoznala Roberta Kennedyja?
-Ne. -E pa,
prijavili smo 140 000 glasača
-u Kaliforniji. -Nema šanse.
Kako ste?
Saznala sam da će biti u hotelu Coronado u San Diegu.
Otišla sam u hotel Coronado…
Ja sam Joaquin Castro.
Tad sam upoznala Roberta Kennedyja.
Tako ste se upoznali?
Moj je dnevni posao u Kongresu.
A tu je i priča o…
Dolores, kasnim. Idem. Ali brzo se vraćam, samo…
-Moraš čuti ovu priču. -I želim je čuti.
Htio sam raditi nešto vrjednije poštovanja.
I eto me. Uvodim Cristelu.
Volim tvoje priče. Znam. Kao: „Ajme. Povijest. Opa.”
To je kao sí se pudo?
-Kao, sí se puede. -Da.
Zadrži tu misao.
Odmah se vraćam.
-Čekat ću te. Dobro. -Da, naravno!
Dobro!
Poželite veliku dobrodošlicu mojoj opakoj prijateljici
iz Rio Grande Valleyja Teksasa,
Cristelu Alonzo!
Da!
Vidi nas!
Uspjeli smo!
Prošle godine u ovo vrijeme Bog nas je stavio u kaznu.
Pogledajte nas. Sad govorimo:
„Vidi nas! Još smo živi.”
Nevjerojatno.
Ja bome nisam znala hoćemo li se izvući.
Počeli smo s COVID-19,
a sad smo na COVID-24.
Kunem se, COVID je
kao Zvjezdani ratovi.
Svakih par mjeseci izađe novi.
Kao: „Čovječe, omikron je izišao?
Još nisam završila ni s The Mandalorian.”
Molim?
Nije trebalo biti ovako.
Nije trebalo biti toliko teško.
Odrasla sam na hororima.
Volim filmove sa zombijima.
I uvijek je tu ona scena kad saznaš:
„Bože dragi, oni su zombiji.”
Nikad to nije samo jedan zombi, nego njih 30.
Gledala bih tu scenu u svakom filmu i pomislila:
„To je nerealno.
Kako bi pustili da dođe do toga?”
Zar ne?
Jer ako ikad vidim jednog zombija,
ubijam tog zombija.
Ali da dođu do 30?
Kako dođemo do toga? I onda sam pomislila: „Znaš zašto?
Jer nikad ne pokažu onu scenu u filmu
kad šupci hodaju uokolo govoreći:
‘Moje je pravo da me ugrize zombi.
Kao Amerikanac imam pravo da me zombi ugrize.’”
Ne bi trebao moći birati kako umireš, glupane.
Što je to?
Previše se toga dogodilo u ove dvije godine.
Lockdown sam morala provesti u L. A.-u, bilo je grozno.
Dolazim iz prisne obitelji.
Ovo je prvi put da sam nešto radila bez obitelji.
Znate? I bilo je teško.
Moja obitelj i ja smo iz Južnog Teksasa.
Iz Meksika smo.
I…
To je Južni Teksas. Na neki je način to Južni Teksas.
Kao Južni Teksas.
To je obitelj s mješovitim statusima.
To znači da nas je pola bilo dokumentirano,
pola nije,
nećemo vam reći koji je tko.
I svi izgledamo jednako!
Nismo imali mnogo novca.
Morali smo dijeliti kupaonicu i rodni list. Bilo je loše.
Moj brat Cristela mrzio je to.
U redu je.
Španjolski mi je materinski jezik, a engleski drugi.
Učila sam engleski kao drugi jezik.
I morala sam učiti engleski…
¿Ustedes también?
Učila sam engleski gledajući Dođi, pogodi i osvoji.
I znate, vi bijelci ste se zezali sa mnom.
„Plinko” nije prava riječ. Gonite se.
Vjerovala sam vam.
Učila sam vaše riječi i uključivala ih u razgovor.
„Ne mogu danas, malo sam plinko.”
Ispalo je da ne postoji.
Volim tu riječ.
Djecu želim nazvati Plinko.
Jer zvuči meksički.
Plinko, ven pa ca.
Djeca bi bila Plinko jer sam odrasla na ulici.
A na ulici djecu nazivamo svakakvim sjebanim imenima.
Nekad djecu nazovemo prema onome što želimo u životu.
„Ovo mi je kći, Mercedes. Što ima, kako ide?”
„Ovo mi je sin, Plaćeni Račun Za Vodu. Kako ste?”
„Gdje je Kabelska?”
Tako sam učila engleski.
Gledala bih televiziju i ponavljala
sve što čujem.
Glasove, naglaske.
Ja sam jedina u obitelji koja nema jak meksički naglasak.
Znate? Moj je najstariji brat
rođen i odrastao u Meksiku.
On ima onaj stereotipni naglasak, znate?
Kao kad bi taco mogao govoriti.
Da ga je Edward James Olmos upoznao, htio bi ga naučiti „računati”.
Znate? Kao…
„Treba ti ganas.”
Bilo je čudno što smo odrasli skupa,
ali zvučalo je kao da nismo u rodu.
Brat bi mi rekao: „Hej, sestro.
Pues, idemo nešto pojesti?”
A ja: „Mogli bismo ići.”
„Ili biste htjeli vidjeti što je iza vrata broj tri?
Dolje!”
Znate?
Usput, kad malo razmislim,
Dođi, pogodi i osvoji nije za siromašne.
Mi ionako ne znamo cijenu markiranih stvari.
Mi kupujemo bezimeno.
Ovo sam ja na Dođi, pogodi i osvoji.
„Koliko je sok od naranče?” „99 centi.”
„Koliko su makaroni sa sirom?” „Previše, vrati.”
Kao odrasla osoba govorim tri jezika.
Govorim španjolski, engleski
i bjelački.
Bjelački je kao engleski, ali koriste se riječi koje
inače ne koristim,
poput „organski” i „izvedivo”.
Dat ću vam primjer.
Kad mi prijateljice zabrljaju,
reći ću: „Kujo, zajebala si.”
Ali na bjelačkom ću reći: „Gospodična, to je neprihvatljivo.”
Vidite?
Tako?
Malo…
„Sjebat ću te!”
„Želim razgovarati s menadžerom.”
Odrasla sam u gradu blizu Meksika u Južnom Teksasu.
I uvijek mislim kako je zanimljivo da se nikad ne priča
o tome koliko nas je odraslo u mjehurima.
Ako si iz malog grada,
ako tvoje susjedstvo nije raznoliko,
ne znaš za bolje.
Jer si dijete. Nije to naša krivnja.
Ali kad postaneš odrastao i odeš u svijet,
kad upoznaješ ljude i kulture s kojima nisi bio upoznat,
posao ti je učiti o njima i razvijati se.
To moramo raditi, zar ne?
Ali to je teško.
Isprva je teško. Znate?
Moj grad nije imao raznolikosti.
Svi smo bili Meksikanci.
Svi u susjedstvu.
Govorili bismo: „Što ima, Meksikanče?”
„Kako je, Meksikanče?” „Meksikanče!” Shvaćate?
Studirala sam u St. Louis u Missouriju.
Nisu me upozorili.
Nisam bila spremna na sve to.
Na te drugačije vrste ljudi.
Opet smo svi bili Meksikanci, zar ne?
Kad bih vidjela ljude na TV-u, nije se činilo stvarnim
jer se televizija činila dalekom od mjesta gdje sam odrasla.
Dakle, u St. Louisu, prvi dan faksa,
priđe mi tip koji mi postane najbolji prijatelj.
Kaže: „Što ima? Ja sam Byron.”
A ja smjesta: „Meksikanče!”
„Najtamniji Meksikanac kojeg znam!”
A on će: „Ja sam crnac.”
„Opa.”
Nisam znala. Isto je s bijelcima.
Nisam znala da bijelci dolaze u svim tim nijansama.
Imate bijelo i bijelo.
Imate bijelo, i ono: „Progoniš me?
Ideš ovdje ili imaš poruku od moje mrtve majke?”
Upoznala sam i druge odrasle u mjehurima.
To me izbezumilo.
Moja je cimerica s prve godine bila iz Tennesseeja.
Nije znala Latinoamerikanke.
Niti itko u njezinoj obitelji.
Mama ju je dovezla.
Nije bila sigurna pričam li engleski.
Pričale smo cijeli dan.
Ne znam je li mislila da ću zaboraviti,
da će mi ponestati engleskog usred dana.
„Hej, kako si?” „Dobro.” „Sigurno?” „Ne, da, ne.”
„Ne.”
„Probni rok istekao.”
„Nadogradnja? Ne. Kvar.”
„Ne.”
Mama moje cimerice odluči da će me zvati na večeru s njima.
Ali će odglumiti sve riječi.
Da bih sve razumjela.
Izmišljala je putem.
Rekla bi: „Bok.”
„I tako…
Pitala sam se…
Bi li htjela ići s nama
na talijansku hranu.”
Zašto je ovo jebena talijanska?
„Znaš li što je talijanska hrana?”
„Igram Super Maria. Da, znam.”
Znam tko su Talijani.
Znam im himnu.
„Zastava je ovdje. Da. Pozdrav.
Svi Talijani su vodoinstalateri. Idemo!”
Nikad nisam bila jela talijansku.
Mama mi je bila kuharica u meksičkom restoranu.
Jeli smo samo meksičku.
Htjela sam vidjeti što je talijanska hrana.
I zato sam pristala.
I cimeričina mama odvela nas je u Olive-a Garden restoran.
Ako se niste nasmijali, ne govorite talijanski.
I to je u redu.
Ne osuđujem vas, ali obrazujte se.
Bili smo u „Olive-a Gardenu”.
Jedemo one beskrajne grisine i salate.
Kao što rade u Italiji.
Znate kako salate dolaze s papričicama?
Izgledaju kao jalapeñosi, ali nije to to?
Kao kad vidite bijelca s dredovima, nije to to.
Zar ne?
Zar ne? Da?
Da.
I cimeričina mama vidi prvu papričicu i sva se uzbudi.
Misli da je to trenutak zbližavanja.
Ne šalim se. Ta mi je žena želi dati kao poklon.
Pogleda je i…
Zgrabi vilicu, nabode jednu,
pogleda me i kaže:
„Znam tko želi ovo.”
Bila je tako uzbuđena.
A ja nisam znala kako želi da reagiram. Znate?
„Hvala, gospođo!
Olive Garden para siempre!”
Imala sam 18 godina.
To mi je bio prvi dan izvan Teksasa.
Nitko nije tako razgovarao sa mnom.
Nisam znala kako da reagiram.
Dio mene bio je ljut, htjela sam reći:
„Hej, rasistička kujo!” Znate?
Ali htjela sam je.
„Hej, rasistička, ali točna, kujo! Daj je!”
Nedavno sam to rekla prijatelju.
On će: „Zašto si ljuta? To je bilo prije 20 godina.”
A ja: „Upravo sam shvatila koliko je to zajebano.”
Znate?
Kad pogledate svoj život i za ono što je bilo fora
pomislite: „To je bilo sjebano.”
Ali nismo znali da je to bilo zeznuto, tada je to bilo u redu.
Bilo je prihvatljivo.
Ali u tome je problem.
S vremenom
nešto više ne možemo raditi.
Nije u redu.
Kao kad kažu: „Više ne smijem reći tu riječ?”
E pa nikad nisi ni trebao.
Pogodite što?
Nikad niste ni trebali.
Samo sada vam možemo reći: „Nemojte!”
Iskreno, kad se osvrnem, htjela sam da me svi vole.
Radila sam svašta jer sam htjela biti fora.
Ako me nisu voljeli, mislila sam da sam ja kriva.
„Što sam napravila? Kako da to popravim?”
U tridesetima sam mislila:
„Mislim da mi se ne sviđate.
Možda ste vi problem.”
A sad u četrdesetima mislim: „Jebite se svi! Moram zaliti biljke.”
I to je to.
Sviđa mi se to.
Volim stariti. Što sam starija, to me više boli briga.
Nedavno sam imala rođendan. Navršila sam 43.
Nevjerojatno. Sviđa mi se to.
Znate zašto?
S 43 nisam stara,
ali nisam ni mlada.
Točno sam u sredini.
Osjećam se kao iPhone 6.
Da.
Znam da nisam najnoviji model,
ali sam pristupačna i obavim što treba.
To sam ja.
Veza sa mnom je kao s iPhoneom 6.
Da, mlađim ženama baterija traje dulje.
Subotom navečer, u 3.30, one bi:
„Zajebi sve! Hajdemo!
Četrdeset sedam posto!”
Ne.
A ja sam iPhone 6.
U 22.30 ja kažem: „Jedan posto. Isključivanje.
Ostavi me pokraj zida.”
Ozbiljno.
Upravo sam preboljela COVID.
Kao da prekidamo. „Preboljela sam COVID.”
Bilo je čudno. I dalje nemam njuha ni okusa.
Bilo je ludo. Znate?
Oborilo me.
Evo u čemu je stvar.
Na rođendan sam saznala da sam pozitivna.
Znam. Loš način za proslaviti rođendan.
„Sretan rođendan.” Zar ne?
Bilo je teško.
Samo da vam kažem, moj je rođendan 6. siječnja.
Tako da…
Bila sam bolesna.
Svi su mi govorili: „Pazi na sebe, odmaraj.”
A ja: „Da.”
Napokon, mislim si: „Dobro. Imam koronu.
Mirovat ću.”
Zove me vlasnik stana.
Kaže: „Hej, Cristela.
Policija je ovdje, žele razgovarati s tobom.”
A ja si mislim: „Sranje.
To rade ljudima koji imaju koronu?
Bože.
Bila bi to smeđa žena, zar ne?”
A oni će: „Neki tip krade pakete po susjedstvu
i našli smo jedan s vašim imenom.”
I nisu ga otvorili.
Morala sam otvoriti paket
kako bih rekla policajcima kolika je vrijednost.
Nakon određene svote, postaje kazneno djelo.
Ne znaju hoće li ga optužiti za kazneno djelo.
„Možete li se spustiti?” „Da!”
Poklopim i pomislim: „Ne, pa ti imaš koronu.”
Nazovem vlasnika stana i kažem mu to,
a on će: „A što kažeš na ovo?
A da policija dođe do tebe?
Nosit će maske. Stat će na kraj hodnika.
Ostavit će kutiju. Možeš je otvoriti
i viknuti im
kolika je svota.”
I kažem: „Može, zvuči dobro. Hajdemo.”
Policija dođe do mojeg stana. Ostave paket.
Na kraju su hodnika. Nose maske.
Vlasnik stana je ondje. I shvatim
da ne mogu otvoriti kutiju rukama.
Znate kad tražite škare da ih ne možete naći?
Kad ih ne trebate, one su posvuda, zar ne?
Znate što mislim?
Trebala sam otvoriti kutiju.
Nisam mogla ništa naći pa sam uzela nož.
Da.
I kažem: „Donijela sam nož!”
Moja susjeda otvori vrata i kaže: „Sranje.”
A ja: „Idi unutra.” Znate što mislim?
Otvorim kutiju i vidim
da je to crna kutija, na njoj je Netflixova vrpca.
A policajac će odmah:
„Je li to Netflix?
Ja imam Netflix, meni ništa ne daju.
Zašto ti Netflix daje stvari?”
A ja: „Ja sam komičarka, radim specijal za njih.
Čula sam da daju dar za rođendan.
Mislim da je to taj dar.”
A on će: „Što je to?”
A ja: „Ne znam, provjerit ću.”
Otvorim kutiju,
to je deka.
Stvarno lijepa deka.
I kažem: „To je deka!”
A policajac će: „Deka?
Netflix ima milijarde dolara i dali su ti deku?
Kvragu!”
Kužite?
I odmah mu kažem:
„Ne hodamo, ne jebem Netflix!”
A on će: „Koliko je deka?” A ja: „Ne znam, dar je!”
A on će: „Vidi koja je marka!” „Dobro.”
Tražim koja je marka. I kažem mu je.
A on će: „Čekaj, potražit ću je na Googleu.”
I gugla je.
I kaže: „Deka je 179 dolara.”
A ja: „Ne moram to znati. To je rođendanski dar.”
A on će: „Ima li još nečega?
Bolje bi im bilo.”
A ja ću: „Ne znam, daj da pogledam.”
Pogledam u kutiju i vidim da je tu i svijeća.
I kažem: „To je svijeća!”
A on će: „Koliko su svijeće?”
A ja: „Variraju, od pet do devedeset pet dolara.
Ovisi. Jako su lijepe.”
A on će: „Koja je marka?” A ja: „Daj da pogledam.”
Dam mu marku, on je potraži na Googleu.
A on će: „90 dolara. Molim?
Devedeset dolara?
To je više od pola deke!”
I govori partneru: „Dobro. To su 179 i 90 dolara.
Zbrojimo.” I kaže:
„Imamo kazneno djelo.”
Sav je uzbuđen.
Kao da sam usred neke sjebane emisije.
Kao: „Je li kazneno djelo?”
„Da, jest.”
I tako…
A ja ću: „I što sad?”
Kaže: „Trebamo tvoje podatke.
Kako se zoveš?” „Cristela Alonzo.”
„Kada ti je rođendan?”
Kažem: „Šestog siječnja!”
A on će:
„To je danas!
Čekaj, dobila si koronu na rođendan?”
„Da.”
I onda će: „Čekaj.
Šestog siječnja?
Prošle godine?
Kad su zauzeli Capitol?”
A ja: „Da, na moj rođendan.”
A on će: „Curo!
Tvoji rođendani su sranje!
Čuvaj se!”
Volim stariti, uglavnom.
Ali znate što me smeta?
Tvoje tijelo se raspada.
Više nije kao nekad, čovječe.
Ozlijedila sam ručni zglob.
Jednog sam se dana probudila
i boljelo me.
Nisam mu ništa učinila.
Zanemarila sam to par dana,
pomislih: „Nije da sam se udarila.
Proći će samo.”
Nakon godinu dana…
moram ga operirati.
Da.
Imam ortopedskog kirurga.
Kojem uvijek idem.
Bila sam kod njega dvaput u godinu i pol.
Išla sam zbog ramena koje mi se ukočilo.
Onda ga je popravio, a sada je ovo pokvareno.
Kad sam išla kod njega, rekao je: „Ipak ste u 40-ima.”
„Dobro, odustanimo.”
„To se počne događati u 40-ima.”
„Dobro, bilo mi je lijepo.”
Tako je to sada.
I onda si mislim: „Nije me briga.”
Sve vrijeme se smiješim, a ni nisam sretna.
Osjećam se jadno.
Ali baš sam popravila zube i to je bilo skupo.
Ovako sada plačem.
„Moja sućut.”
„Možeš si naći boljeg.”
Zubi su mi bili tako skupi da želim lijes s otvorenim ustima.
Ovako…
Nisam znala da su tako skupi.
Kad sam saznala svotu, rekla sam: „Nije da svima kupujem zube.”
Tužno je kad moraš dati polog za zube.
Kao: „Mogu ih posjetiti?”
Ali dobila sam nove zube jer s 40 imam novca.
Vidite?
Ne govorimo dovoljno o tome.
Kad kao dijete nemaš ništa
i postaneš odrasla osoba
koja dobiva novac koji nisi imao,
to mijenja sve.
I ne moraš biti bogat, jer si bogat sam sebi.
Shvaćate? Odrasla sam u siromaštvu.
A sada, kao odrasla osoba, imam novca.
A sada trošim kao luda.
O da, jebeno da.
Pogodite tko kupuje vodu u boci?
U Targetu kupujem stvari po punoj cijeni.
Vi kmetovi kupujte na sniženju.
S 40 imam nove zube i zdravstveno.
Vidite vi to. Što?
Ide mi.
Znate ono da novac ne može kupiti sreću? To je sranje.
To govore siromasi.
Da vam kažem, novac mi kupuje sreću.
Zbog novca mogu na terapiju.
Saznala sam da sam anksiozna i depresivna.
Cijeli sam život mislila da sam samo siromašna.
Ono: „Naravno da sam tužna. Jebeno sam gladna.” „Ne!
Depresivna si.”
Dobivam lijekove
i sve vrijeme sam sretna.
Volim govoriti da sam depresivna jer je to bogata riječ.
Mnogo košta da saznate da ste depresivni.
Neki se ljudi bore s depresijom. A ja uživam.
Svima govorim: „Da, depresivna sam.”
Obitelj mi misli da se pravim važna.
„Ay, mira. Pravi se važna. Dobro.”
„Mogu si priuštiti terapiju.”
Ali kad mi je postalo bolje, i dalje sam željela taj osjećaj.
Znate? Htjela sam biti sretna.
„Kako da to i dalje dobivam?”
Shvatila sam da sad imam pristup onome čemu prije nisam imala.
Teško je shvatiti tu sreću.
Ja sam napravila popis.
Svih igračaka koje sam htjela kad sam bila mala.
I kupila sam sve igračke.
I to nisu bile skupe igračke.
Ali tada su bile skupe.
I igrala sam se svima njima.
I bilo je dobro.
Nisam kupila Nintendo s pištoljem?
Naravno da jesam.
Desetljećima poslije ja lovim patke.
I onu Cabbage Patch lutku? Naravno da je imam.
Neću joj reći da je posvojena. Moja je.
To je poklon koji traje. Prave dolaze s rodnim listom.
Samo ih dam obitelji.
To sad radim jer me to čini sretnom.
Znate? Jer ja sam prva generacija meksičkih Amerikanaca.
I samo da kažem…
O, da.
Da!
Kada ste prva generacija,
život je malo drugačiji.
Ne dobivate one božićne poklone pod drvetom.
Znate što dobivate?
Više odgovornosti.
Svake godine mama će: „Ay, nadam se da odgovara.”
Do osme sam godine
pomagala obitelji da plate račune. Znate?
Sve sam im prevodila.
Npr. lijekove, u nadi da ih neće ubiti.
Znate?
„Ne, popij dos, nemoj umrijeti.”
U školi bih ludila: „Jesam li rekla jedan ili dos?”
Pila bih mlijeko kao da je jebeno pivo.
Druge će cure: „Želiš se igrati kuće?”
A ja ću: „Curo, ja to živim. Bježi.”
Takva sam bila.
Ali sada se mogu brinuti o sebi.
Sjajno je kad to možeš.
Ali nekad to moraš sam naučiti
jer te to nisu učili.
Hvala vam!
Da!
Sada nosim naočale.
Ne znam, ako nosite naočale,
sjećate li se prvog puta kad ste ih stavili? Ono:
„Ovo je oduvijek ovdje?”
Pogledate se u zrcalo i kažete: „Ja sam Latina?”
S prvim sam se naočalama osjećala bogatom. Išla sam na Beverly Hills.
Nalazila sam bogataše za razgovor.
Pričali bi: „Kompa, dobro nam je, zar ne?”
Mora se znati da su bogati. „Baš smo bili u Parizu.”
„A ja sam baš bila u Optici Anda. Jebeno, zar ne?”
„Da!”
„Vidjeli smo Eiffelov toranj.” „A ja onaj znak!”
„Mira. Naočale, bez naočala.”
Volim to.
Sviđa mi se što se mogu brinuti o sebi,
ali mrzim to učiti.
Teško je.
O tome trebamo češće pričati.
Kad sam dobila zdravstveno osiguranje, nisam znala što bih s tim.
Nikad ga nisam koristila. Shvaćate?
Pitala sam prijatelja: „Kako ti koristiš osiguranje?”
A on će: „Idi liječniku.” A ja: „Ne idem liječniku.
Koristim Vicks.”
Ne šalim se. A on će: „Što je Vicks?”
Nitko me to nije pitao dotad.
Osjećala sam se kao da je to zločin iz mržnje.
Nisam znala odgovoriti. „Kako to misliš?”
A on će: „Što je Vicks?”
I onda mi je sinulo:
„On je bijelac. Ima osiguranje.”
Shvaćate?
I kažem: „Ne znam kako da ti objasnim.”
A on će: „Za što koristiš Vicks?”
A ja: „Za nadanja i snove. Za sve.
Njime možeš popraviti gumu. Sve. To je…
To je kao nada u staklenci. Kao Obama u limenci. Kao…”
A on će: „Znam da ga ti koristiš za sve.
Ali što piše na staklenci,
za što se koristi?”
A ja ću: „Tko to jebeno čita?”
Nikad nisam čitala što piše.
Bez šale, uzme staklenku i kaže: „Znaš da je isteklo?”
A ja: „Ima rok trajanja?
Molim?”
Tad mi je sinulo da ne znam ništa o Vicksu.
Ne znam što je to.
Nisam pročitala što piše na staklenci.
Ne znam što je Vicks.
Da mi netko drži pištolj uz glavu
i kaže: „Kujo, što je Vicks?”
rekla bih: „Samo me jebeno upucaj, nemam pojma.”
I onda bih umrla.
Ali to je u redu, jer sam stavila Vicks oko rane.
I onda bih oživjela.
To je Vicks.
To je moć!
Tako sam odrasla. Nisam odrasla s liječnicima.
Nisam znala što bih s osiguranjem.
Prijatelj mi je rekao: „Idi na redovan pregled.”
A ja: „Što je redovan pregled?”
Znate li što je to? Ovo će vam promijeniti sve.
Redovan pregled.
To je kad se probudite…
I niste bolesni…
I kažete: „Jebeš to, svejedno idem liječniku.”
I tražim preko Googlea.
Prvi liječnik koji bi me primio
je ginekolog.
Nikad nisam bila kod njih.
Imala sam 40 i nikad nisam bila.
Nisam znala što oni rade.
Mislila sam: „Jebeš to, liječnik je liječnik.”
Nisam znala da postoje liječnici za ono dolje.
Kako znate da je bolesna?
Nikad nisam čula da kašlje.
A i da jesam, vjerojatno bih stavila Vicks na to.
Otišla sam na pregled.
Ne znajući što me čeka.
Uđem, vidim one srebrne stvarčice. Ne znam čemu služe.
Izvadim ključeve i objesim ih.
Valjda je to vješalica za kapute.
Usput, gola sam.
Nosim papirnatu halju. Ništa mi nije sumnjivo.
Liječnica mi je žena.
Pomislim: „Ona mi čuva leđa.
Skinula me u papirnatu halju
da kad stanem na vagu
budem jebeno lagana.”
Jer kad se kod kuće važem, gola sam.
Kad stanem na tu vagu,
gola sam. Znamo da je odjeća teška.
Ova odjeća teži više od 20 kg.
Kod kuće sam gola.
Ako žvačem žvakaću…
Hodam na prstima. Kao „karate kid”.
Znate na što mislim?
Ona ulazi s kartonom.
Kaže: „Krenimo.”
I ja kažem: „Idemo.”
I pogledamo se.
I ona će: „Dobro.
Imam još pacijentica. Lezite. Da vidimo tu vaginu.”
„Koji kurac?”
Završila sam papirologiju, napisala sam…
Pod zanimanjem sam upisala „komičarka”.
Mislila sam da me zajebava.
I ona će: „Da vidimo tu vaginu.”
I ja kažem: „Dobro.
Kako izgleda?”
I sad je tako ljuta na mene.
Kaže: „Lezite. Podignite noge. Moram pregledati vaginu.”
A ja njoj: „Sranje. S takvim stavom sigurno nećeš. Ne.”
I samo je gledam.
I ona ne govori ništa.
I onda mi sine:
„Sranje, mislim da ne laže.”
I kažem:
„Želite mi pregledati vaginu?”
Ona će: „Da. Ja sam liječnica za vaginu.”
A ja: „Molim?”
I postanem tako sramežljiva,
tako čudna,
da je pogledam i kažem: „Gđo, ne mogu.
Ne nosim donje rublje.
Nije spremna za pokazivanje.
Treba je srediti. Kao…
Pomaknite taj bus! Kao…
Kao, „ne”, shvaćate?
Ono…”
A ona će: „Lezite.”
I shvatim da to moram učiniti. Ne pušta me.
I krenem. Doslovno se krećem sporo.
Kao kabriolet.
I idem toliko polako jer dio mene
i dalje misli da me zeza.
Čim se spustim da kaže: „Jesam te, kujo.”
Shvaćate?
Legnem.
Dignem noge.
Ne znam što da očekujem.
I napravim ovo…
A ona ništa ne radi.
A ona će: „Predaleko ste.
Malo se spustite.”
Pogledam je,
a lice joj je ovdje.
Kažem: „Mislim da ste dovoljno blizu.”
A ona će: „Ne, predaleko ste. Spustite se.”
I sad sam ljuta, kažem: „Dođi po nju!”
Stvarno sam joj rekla: „Dođi po nju!”
I znate što?
Jebeno je došla po nju.
Odnosila se prema meni kao da se selila iz stana
pa treba očistiti hladnjak. Znate što mislim?
„Ovo je isteklo.”
Ozbiljno.
I bilo je tako tiho.
Hej.
Kad hodam s nekim, barem imaju popis pjesama.
Kao, „End of the Road” ili „Water Runs Dry”.
Ova je žena bila jako tiha.
I onda završi.
I ode.
Kao i svi.
Znam.
Shvaćaš, curo.
Nakon nekog vremena, vrati se sa smiješkom.
Kaže: „Drago mi je što sam te upoznala.”
A ja njoj: „Kujo, ne. Žao mi je.
Malo je prekasno za to.
Ja sam Meksikanka. U našoj smo kulturi mi zaručene. Ne.
Našla sam si liječnika.”
I onda shvatim da se smiješi jer mi mora prenijeti neke vijesti.
Ulazi sa smiješkom.
Kaže: „Drago mi je što sam te upoznala.
Evo u čemu je stvar.
Mislim da imaš dijabetes.”
I prvo što pomislim je: „Koliko je visoko ušla?”
Kažem: „Ti si liječnica za vagine.”
Ona će: „Da, jesam.
A ti si dijabetičarka.”
„Opa.”
Razmišljala sam o tome.
I razmišljala.
I mislim si:
„Koliki dijabetes moraš imati
da ga nađe liječnica za vaginu?
Nisam ni znala da je to spolno prenosiva bolest. Molim?
Što da sad radim?
Moram li zvati sve s kojima sam bila da im to kažem?”
„Hej, upravo sam se testirala. Pozitivna sam na dijabetes.
Ne znam je li zarazno, ali htjela sam da znaš.
Reci svima s kojima si bio. Sretno.”
I onda pomislim: „Što ako jest zarazno? Tko mi je prenio dijabetes?”
Sad želim sve opet nazvati
i reći: „Jesi li stavio šećer na kurac?”
„Je li to bio kondom ili voćna rolica? Što je bilo?”
I onda mi kaže da je saznala preko uzorka mokraće.
Jebeno počni s time.
Zbunjena sam.
Ne znam medicinu.
Hoće li mi liječnik za oči reći da imam gljivice?
Kako to funkcionira?
Bila sam tako zbunjena. Kako je znala? Pogledala je dolje
i vidjela tvornicu Willyja Wonke?
Vidjela je kako Oompa Loompe izlaze s flautom.
I da pjevaju pjesmu?
Oompa loompa du-pa-di-du
Ta kuja ima dijabetes dvojku
Što se dogodilo?
Sad više ništa ne smijem.
Ne radim ništa.
Samo gledam emisije o ubojstvima.
To je sve za mene.
Ne znam zašto ih toliko volim. Opsjednuta sam njima.
Hej.
Maraton Forenzičkih dosjea
za mene je kao pornić.
Sjedim pred kaučem. „Tako je. Ubojstvo zbog osiguranja.”
Udubim se u to.
Postoji kanal koji se zove ID.
Imaju ubojstva 24 sata dnevno, Sedam dana tjedno.
Ubojstvo!
Toliko ga gledam da počnem navijati za te ljude.
Vidjela sam ženu kako ubija muža. „Tako, Lydia.
Ne treba nam muškarac.”
Mislim čak da mogu riješiti stvarne zločine.
Ako sam u prometu i vidim znak „Nestala osoba”,
pomislim: „Sranje, imam slučaj.”
Počnem tražiti.
Bojim se da ću jednom otići predaleko.
Zaustavit će me policajac i reći:
„Jeste li vidjeli onaj znak za stop?” A ja: „Nisam, a zašto?
Jer ja tražim Amandu. Što vi jebeno radite?
Taj se znak neće pomaknuti. Gdje je Amanda?”
Neko sam se jutro naljutila.
Pomislila sam kako ljudima moje dobi
nikada ne zahvaljuju što smo razvili internet.
Dali smo ga budućnosti. „Nema na čemu, budućnosti.”
Mi smo to učinili.
Došla sam do toga da vidim klince kojima je dosadno,
koji se nisu nosili s izostankom tehnologije.
Mi smo se morali snaći.
A sada će te ljudi osuđivati. Ja ne kužim TikTok.
„Ne kužim TikTok. Objasnite mi ga.”
A oni će: „Samo si prestara.” „Jebite se.”
Pogodite što? Ja sam vam dala TikTok.
Morala sam proći kroz sranje od My Spacea
da biste vi imali TikTok.
Ne znate kako je kad prijateljice ne pričaju s vama
jer ih niste stavili na prvih osam mjesta.
Što je TikTok?
Ali stvarno.
S lockdownom je TikTok postao popularan, a samo su obitelji plesale.
Ljudi su umirali diljem svijeta, a oni bi: „Vidi ritam.”
¿Abuela?
Koji vrag?
Za mene su TikTok samo zgodni ljudi koji upiru u nešto.
„Živim s roditeljima, ali evo par poslovnih savjeta.”
Razvili smo internet. Pazite to.
Bili smo tehnološki pioniri.
Probudili smo se i bum.
Imamo pristup internetu.
Nismo znali što dalje.
Morali smo shvatiti.
Nije bilo YouTubea.
Morali smo se povezivati fiksnim telefonom.
Fiksnim telefonom.
Neki od vas ne znaju o čemu jebeno govorim.
Dajte da vam objasnim.
Tada bi obitelji dijelile jedan telefon.
Bio je zalijepljen za zid.
Ako ste imali sreće, imao je dugi kabel.
Mogli ste razgovarati u kuhinji, u dnevnoj sobi…
I uvijek ste znali kad se morate vratiti.
Ako ste htjeli na internet, morali ste isključiti telefon,
uključiti ga u računalo i zvati internet.
I nadati se da nije zauzet.
I uvijek je zvučalo kao da bi internet umro za vas.
Ovako: „O, moj Bože. Ne znam. Evo me.”
„Dobili ste poštu.”
„Od koga?”
Telefon je bio velika stvar.
Svi smo bili uzbuđeni što ga koristimo.
Da te netko zove doma bila je velika stvar.
Da te netko zove, bio je to ritual prelaska.
„Je li Cristela ondje?” „Bože, ja sam!”
To je bilo ogromno jer nisu to svi mogli.
Sad smo povezani, da kad me zovu pomislim:
„Tko me jebeno zove?
Pošalji mi poruku kao normalan čovjek.”
Puno sam više očekivala od interneta.
Mislila sam da ćemo biti pametni, da ćemo biti genijalci.
Štreber sam. Mislila sam: „Tako ideš do Zvjezdanih staza.
Svi ćemo biti jako pametni.”
Pogodite što? Nismo.
Glupi smo.
Razmislite malo. Godina je 2022.
Sedam godina nakon Povratka u budućnost 2.
Gdje su leteći automobili?
Nemamo one hoverboardove?
Jedino što se ostvarilo je da je Biff predsjednik.
Bilo je teško ostati u kontaktu.
Morali smo se truditi.
Moj je prvi mobitel imao „vikend i noćne minute”.
Ne hvalim se.
Nekoć bi
svaki mobitel došao sa stotinu minuta.
Kad bi to potrošio,
naplatili bi ti 1000 dolara po minuti.
Ako bi htio s nekim razgovarati,
čekao bi subotu ili nedjelju nakon 21 sat.
Ostatak tjedna govorio bi si: „Nadam se da nije mrtva.”
Toliko smo povezani, a tako smo daleko.
Društvene mreže? Više nismo ljudi jedni prema drugima.
Ljudi se žele svađati s tobom.
Ponekad će ukazati na ono što je potrebno.
Ali postoje ljudi koji samo čekaju nešto. Žele biti ljuti.
Ne mogu na Twitteru napisati što želim.
Mogu napisati nešto poput: „Mrzim promet.”
A netko bi napisao: „Hej, kujo!
Moj djed je pola Irac, pola promet!” „Molim?”
Ali znate što? Sad se moramo okupiti
da vidimo što stvarno možemo.
Sranje je zajebano.
Ali ne mora biti.
Nisam mislila da će se rasizam ovako vratiti.
Nikad nije nestao.
Ali moć, ponos,
nisam mislila da će to opet imati.
Ali jebeno imaju.
Znate? Nisam očekivala da će se KKK vratiti.
Eno ih, nose jebene bijele plahte.
Znate koliki rasisti morate biti
da toliko trošite na deterdžent?
To je rublje izdržljivo, čovječe.
Počela sam razmišljati o tome.
Želim se boriti protiv toga.
A kako da se borim?
Pomislim: „To je mrzilačka skupina.”
Znate što? Ja mrzim mržnju.
Mrzim mržnju.
I mislim si:
„Znaš što? To ću napraviti.
Osnovat ću skupinu.
Mrzilačku skupinu za mržnju.”
Mi mrzimo mržnju.
I koristimo smeđe plahte.
Da mogu biti prljave i da nam je to u redu.
Predstavljam je vama.
Jer i dalje radim na tome. Dobro?
Mrzilačka skupina za mržnju.
I za sve je, ali samo za Latino osobe.
Dobro.
Mržnja mržnje! Svi su dobrodošli. Samo Latinosi.
Zovem je
Qué-Qué-Qué.
Jer se svaki dan probudim, gledam vijesti i mislim: „¿Qué?
¿Qué? ¿Qué?”
Na bjelačkom je to: „Što?
Što? Što?”
Vrijeme je da ukažemo na sranja.
Mnogo je onoga što je prisutno godinama,
a što treba ispraviti.
Kao cijelo ono razmišljanje: „Meksikanci nam uzimaju poslove.”
Ne, ne uzimaju.
To se samo čini jer Mario Lopez to radi.
Mario Lopez vam uzima posao.
Pristaje li taj tip na sve?
To razmišljanje.
Kad govorimo da su nam Meksikanci uzeli poslove.
Kao da ulazimo u Bijelu kuću i kažemo:
„Jebeš to. Ja sam šef osoblja.”
Istina je da vi ne želite te poslove.
Znate kako to znam?
Jer nikad nisam vidjela bjelkinju kako na poljima bere povrće
s Latinosima.
Ni vi to niste vidjeli. Neka bi bjelkinja:
„O moj Bože, Maria. Danas je vruće, zar ne?
Caliente.
Popila sam dvije kokosove vode. Bilo je fantastično.
Pričekaj. Labello.
Bacimo se na posao.
Donijela sam svoj Fitbit za korake.
Hoćeš li da nakon ovoga odemo na talijansku?”
Hvala vam! Ja sam Cristela Alonzo! Bili ste sjajni!
Hvala vam puno!
Cristela, ja i dalje čekam.
Nisi me zaboravila?
Znaš,
moramo voditi pokret. Da.
Imamo demokraciju, Cristela. Stvarno. Ja čekam.
Što se dogodilo?
Nazovi me, molim te.
Prijevod titlova: Dajana Grgurić
I gore.
Koljenima, Page. Hajde, guraj.