Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Mit szóltok? Kezdhetjük?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Cristela! Tudod, hogy ismertem meg Robert Kennedy szenátort?
- Nem. - Képzeld!
Regisztráltunk 140 000 szavazót
- Kaliforniában. - Komolyan?
Hogy vagytok?
Megtudtam, hogy San Diegóban lesz, a Coronado Hotelben.
Így elmentem oda.
Joaquin Castro vagyok.
- Ott láttam először Robert Kennedyt. - Így találkoztatok?
Főállásban politikus vagyok.
Van még egy jó sztorim.
Dolores! Késésben vagyok. Most megyek, de majd visszajövök!
- De ezt el akarom mondani! - Jó volna.
Akartam valami tisztességes munkát is végezni.
Ezért vagyok itt. Felvezetem Cristelát.
Imádom a történeteidet. A történelem elképesztő.
Tiszta sí se pudo.
- „Sí se puede!” - Igen.
Szavad ne feledd! Nemsokára jövök!
- Akkor itt megvárlak! - Jól van, okés. Szia!
Jól van! Fogadjátok nagy szeretettel a frenetikus barátomat
a texasi Rio Grande Valley-ből!
Cristela Alonzo!
Ez az!
Nézzenek oda!
Megcsináltuk!
Tavaly ilyenkor szobafogságot kaptunk Istentől.
Most meg mind ezt mondjuk: „Nézzétek! Még mindig élünk!”
Ez csodálatos!
Nem tudtam, hogy túléljük-e.
A COVID-19-cel kezdtük,
most már van COVID-24 is.
Esküszöm, a COVID olyan lett, mint a Star Wars.
Párhavonta kijön egy új.
Ez megy: „Már kint van az Omikron? Még a Mandalórit sem néztem meg.”
Ugye?
Ennek nem kellett volna így lennie. Nem kellett volna!
Nem kellett volna ilyen nehéznek lennie. Horrorfilmeken nőttem fel.
Imádom a zombis filmeket, okés?
Mindig van egy jelenet, amikor rájönnek: „Úristen! Ezek zombik.”
És sosincs csak egy zombi. Mindig van úgy 30.
Minden egyes filmnél így nézem ezt a jelenetet:
„Ez nem valósághű.
Hogy hagyhatták így elfajulni a dolgot?”
Ugye?
Mert ha én meglátnék egy zombit,
akkor azonnal kinyírnám.
De hogy lesz belőlük 30?
Hogyan? Aztán rájöttem: „Tudjátok, miért?
Mert azt a jelenetet sosem mutatják,
amikor a pár seggfej így mászkál: ’Jogom van hozzá, hogy megharapjon egy!
Amerikaiként jogom van ahhoz, hogy megharapjon egy zombi!’”
Nem szabad eldönteni, hogy halj meg, idióta!
Mi ez?
Az utóbbi pár év túl sok volt.
Los Angelesben voltam a lezárások alatt. Utáltam.
Szoros a kapcsolatom a családommal. Most csináltam először valamit nélkülük.
Okés? És nehéz volt.
A családom Dél-Texasba való.
Mexikóiak vagyunk. És…
Az még Dél-Texas. Hívhatjuk úgy is.
Dél-Texasnak.
Egy vegyes státuszú családban nőttem fel. Vagyis a család egyik fele legálisan,
a másik illegálisan van az országban. És nem mondjuk el, ki hogyan.
Képzeljétek! Mind ugyanúgy nézünk ki!
Gyerekkoromban nem volt pénzünk.
Közös fürdőnk és születési anyakönyvi kivonatunk volt, ami szívás.
A bátyám, Cristela utálta ezt.
Semmi baj!
A spanyol az anyanyelvem. Angolul később tanultam.
A suliban angolt tanultunk.
És az angol tanulása…
Ustedes también?
Tévés vetélkedőkből tanultam. Például a Mennyi az annyiból.
Amúgy a fehérek kicsesztek velem. A „Telemázli” nem egy létező szó.
Bíztam bennetek!
Tőletek tanultam. Használtam a szavaitokat.
„Rakok egy lottót. Telemázlim van.”
Nem is igazi szó!
Azért imádom.
Telemázlinak akartam hívni a gyerekeimet. Mert olyan mexikói hangzása van!
Telemázli, ven pa ca!
Azt hittem, ez egy anyakönyvezhető név, mert a gettóban néha
elcseszett neveket kapnak a gyerekek.
Olyan dolgokról nevezzük el őket, amiket el akarunk érni.
„Ő a lányom, Mercédesz. Mizu? Mi a pálya?”
„Itt a fiam, Befizetett Számla. Hogy vagy? Gyere köszönni!”
„Hol van Kábeltévé? Látta valaki?”
Így tanultam angolul.
Ültem a tévé előtt, néztem a vetélkedőket, és ismételgettem a dolgokat.
A hangokat, az akcentusokat.
Így a családomban csak nekem nincs nagyon durva mexikói akcentusom.
Okés? A legidősebb bátyám Mexikóban élte le a fiatalkorát.
Neki olyan sablonos akcentusa van.
Olyan, mint egy beszélő taco.
Edward James Olmos számtant akarna tanítana neki.
Értitek már? Tényleg.
„Egy kis ganasra van szükség.”
Tök fura volt, mert együtt nőttünk fel, de a beszédünk alapján ez nem úgy tűnt.
A tesóm ilyen: „Hé, hugica!
Akkor eszünk valamit, vagy sem?”
Erre én: „Lehet róla szó.
Vagy inkább megnézzük, mi van a hármas ajtó mögött? Nézzük!”
Megvan?
Ha belegondoltok,
a Mennyi az annyi nem szegényeknek való.
Mert nem ismerjük a márkás termékek árát.
Mi akciós cuccokat veszünk.
Az egydolláros boltba jártunk. Én a vetélkedőn:
„Mennyi ez a narancslé?” „Kilencvenkilenc cent.”
„Mennyi az a sajtos makaróni?” „Túl sok. Tegye vissza!”
Felnőttként már három nyelven beszélek.
Spanyolul, angolul
és fehérül.
A fehér olyan, mint az angol, csak meg van cifrázva
általam nem használt szavakkal, mint a „bio” és a „leírható”.
Mondok egy példát. Ha egy barátom elszúr valamit,
azt mondom: „Ezt elbasztad, ribanc!”
De fehér nyelven ez így van: „Asszonyom! Ez elfogadhatatlan!”
Értitek, mi a különbség?
Egy kicsit másabb.
„Szétbaszom a szád!”
„Beszélhetnék az üzletvezetővel?”
Egy Mexikó melletti városban nőttem fel, Dél-Texasban.
És mindig érdekesnek találom, hogy sosem beszélünk arról,
hogy sokan buborékokban nőttünk fel. Tudjátok, milyen az?
Ha egy kisvárosban vagy nagyvárosban
a környék nem elég változatos, akkor nem ismersz mást.
Mert gyerek vagy. Ez nem a mi hibánk.
Mindig azt mondom, hogy felnőttként a való világban
találkozunk ismeretlen emberekkel, kultúrákkal,
így a mi feladatunk tanulni róluk, fejleszteni magunkat.
Ezt kell tennünk, igaz?
De ez nehéz.
Eleinte nem könnyű.
A városunkban nem volt sok etnikum. Ott mindenki mexikói volt.
A környéken mindenki. Így szóltunk egymáshoz: „Mizu, mexikói?”
„Hogy vagy, mexikói?” „Mexikói!” Ez volt.
Aztán a Missouri állambeli St. Louisban jártam egyetemre.
Valaki figyelmeztethetett volna.
Nem álltam készen arra, ami rám várt. Különféle emberek voltak ott.
És otthon mindenki mexikói volt.
Az emberek a tévében nem tűntek valódinak,
mert a tévé világa távol esett a lakhelyem kultúrájától.
Szóval az egyetem első napján
odajött hozzám egy srác, aki a legjobb barátom lett.
Ezt mondta: „Szia! Byron vagyok.”
Erre a reakcióm: „Mexikói! Még nem láttam ilyen sötét bőrű mexikóit!”
Erre ő: „Fekete vagyok!”
Mire én: „Tényleg?”
Tudatlan voltam. Ez volt a fehérekkel is. Nem tudtam, hogy ennyi árnyalatuk van.
Van fehér és rohadt fehér.
A sima fehér és a hipóreklám.
„Te is itt tanulsz, vagy kifehérítenéd a ruhámat?”
De találkoztam más, buborékban felnövő emberekkel is. Az meglepett.
Elsőévesként a szobatársam Tennessee-be való volt.
Sosem látott latinát.
Sőt, a családjából senki.
Az anyja hozta el a koliba,
aki nem tudta, beszélek-e angolul.
Pedig egész nap beszélgettünk.
Talán azt hitte, hogy a nap végére egyszerűen elfelejtem az angol szavakat.
„Szia! Hogy vagy?” „Megvagyok.” „Biztos?” „Nem, tudni…
Nem! Lejárt a próbaidő.
Váltani vissza? Nem! Nem működni.
Nem!”
A szobatársam anyja úgy döntött, elhív magukkal vacsorázni.
De elmutogatott minden szót.
Hogy biztosan megértsem.
Közben találta ki a jeleket. Ezt csinálta: „Szia!
Szóval…
arra gondoltam, hogy te…
eljöhetnél velünk
enni egy kis olasz kaját.”
Ebben mi az olasz?
„Tudod, mit jelent az, hogy ’olasz’?”
Erre én: „Játszottam a Super Marióval. Tudom. Igen.
Tudom, kik azok az olaszok.
A himnuszukat is ismerem.
Ott van a zászló! Tisztelgünk előtte!
Minden olasz vízvezeték-szerelő. Menjünk!”
Azért mentem bele, mert még nem ettem olasz kaját.
Anyám egy mexikói étteremben volt szakács. Mexikói kaján nőttünk fel.
Így új volt nekem, nem ettem olasz kaját, de azt mondtam: „Jöhet!”
És a szobatársam anyja elvitt minket egy menő helyre, az „Olíva Gardenbe”.
Aki ezen nem nevetett, az nem beszél olaszul.
De nem baj!
Nem ítélkezem, de kulturálódjatok!
Szóval az „Olíva Gardenbe” mentünk.
Ettük a sok kenyérpálcikát és salátát. Ahogy azt az olaszok is csinálják.
Tudtátok, hogy a salátához jár pepperoncini?
Hasonlít a jalapeñóra, de mégsem olyan.
Mint egy fehér fickón a raszta haj. Valahogy nem az igazi. Ugye?
Jól mondom? Igen.
A szobatársam anyja meglátott egy pepperoncinit, és odavolt, meg vissza.
Azt hitte, hogy az egy közös pont velem.
Komolyan. A nőci ajándékba akarta adni nekem.
Ránézett, és ezt csinálta…
A villájára szúrt egyet, rám nézett, és ezt mondta:
„Tudom, ki szeretné ezt!”
Nagyon izgatott volt.
Nem tudtam, milyen reakciót várt tőlem.
„Köszönöm, hölgyem!
Olive Garden para siempre!”
Ekkor 18 éves voltam.
Az első napom volt Texastól távol.
Senki sem beszélt még úgy velem.
Nem tudtam, hogy reagáljak.
Részben dühös is voltam. Ezt akartam hozzávágni:
„Hé, te rasszista ribanc!” Vili?
De akartam a paprikát.
„Hé, te rasszista, de igazmondó ribanc! Add csak ide!”
Nemrég elmeséltem ezt a barátomnak. Erre ő: „Mi a baj? Úgy 20 éve történt ez.”
Mire én: „Most jöttem rá, milyen faszság volt.”
Okés?
Visszatekintve az életedben történtekre néhány dolog igen elcseszettnek tűnik.
De akkor nem tűnt annak, mert akkoriban okés volt.
Egy elfogadható dolog.
Ez a lényeg.
Meg kell tanulnunk, hogy idővel bizonyos dolgokat nem lehet megtenni.
Mert nem okésak.
Mint amikor ez van: „Már nem mondhatom ki ezt a szót?”
Képzeld! Sosem kellett volna!
Ugye?
Sosem kellett volna!
Most már bátran kimondhatjuk, hogy: „Hé! Ne csináld!”
Én anno azt akartam, hogy mindenki kedveljen.
Nem kívánt dolgokat csináltam, hogy menő legyek.
Ha nem kedveltek, azt hittem, én vagyok a hibás.
„Mi rosszat tettem? Hogy hozzam helyre?”
A 30-as éveimben már ezt gondoltam: „Nem bírom az embereket.
Másokkal van probléma.”
A 40-en túl már ez van: „Kapja be mindenki! Locsolgatok tovább!”
Ennyi.
Imádom!
Imádom az öregedést. Az idő múlásával nemtörődöm leszek.
Nemrég volt a 43. születésnapom.
Csodálatos! Imádom!
Tudjátok, mit szeretek benne?
Most, 43 évesen nem vagyok öreg, de fiatal sem vagyok.
Pont középen vagyok.
Mintha egy iPhone 6 lennék.
Igen.
Tudom, nem én vagyok a legújabb telefon,
de nem kerülök sokba, és mindent megcsinálok. Ez vagyok én.
Olyan velem randizni, mint egy iPhone 6-tal.
Igen, a fiatalabb nőknek tovább bírja az aksija.
Egy szombat este után hajnali fél négykor ilyenek:
„Csapassuk, baszki!
Csak 47%-ra merültem le!”
Nem.
Én egy iPhone 6 vagyok.
Este fél 11-kor ez van velem: „Egy százalék. Kikapcsolok!
Támasszatok a falnak!”
Komolyan.
Most lettem túl a COVID-on.
Mint egy szakítás után: „Túl vagyok a COVID-on.”
Fura volt. Sok dolognak még nem érzem az ízét és illatát. Durva.
Kiütött a dolog.
Képzeljétek! A szülinapomon generáltam egy pozitív tesztet.
Tök szar így ünnepelni egy szülinapot, nem?
„Boldog szülinapot!” Ugye?
Kemény volt.
A születésnapom január 6-án van.
És…
beteg voltam.
Mindenki ezt mondta: „Vigyázz magadra! Pihenj!”
Erre én: „Ez az!”
Úgy voltam vele, hogy: „Oké, elkaptam. Kicsit visszafogom magam.”
Erre telefonon hívott a közös képviselőnk:
„Szia, Cristela! Itt a rendőrség. Beszélni akarnak veled.”
Erre én: „Na basszus!
Ezt csinálják a COVID-osokkal?
Úristen!”
Persze hogy egy barna nőre jönnek, igaz?
Majd elmagyarázta: „Egy pasas lopkodja a környékről a csomagokat,
és találtak egy csomagot a te neveddel. Még nem nyitották ki.
Ki kellene nyitnod a dobozt, hogy elmondhasd, milyen érték van benne.
Mert egy bizonyos érték fölött már bűncselekmény.
Így bűncselekménnyel meg lehet vádolni az ipsét.
Le tudsz jönni?” Erre én: „Persze!”
Leraktam, erre eszembe jutott: „COVID-os vagy, ribanc!”
Visszahívtam a közös képviselőt, és elmondtam neki.
Erre ő: „És mi lenne, ha a rendőrök mennének fel hozzád?
Maszk lesz rajtuk, a folyosó végén állnak majd.
Átadják a dobozt, kinyitod, és elkiabálod nekik,
milyen értékű cucc van benne.”
Erre én: „Oké, ez jól hangzik. Csináljuk!”
Feljött a rendőrség, átadták a dobozt.
A folyosó végén álltak maszkokban.
A közös képviselő is ott volt. De puszta kézzel nem tudtam kinyitni.
Amikor olló kellene, egyet sem találni, ugye?
De amikor nem kell, mindenhol találsz egyet. Ugye?
Ki kellett nyitnom a dobozt.
Nem találtam ollót, így vittem a konyhából egy kést.
Igen.
Kiabálni kezdtem: „Hoztam egy kést!”
Erre ajtót nyit a szomszédom, így: „Bassza meg!”
Erre én: „Menj csak be!” Muszáj volt ezt mondanom.
Kinyitottam a csomagot,
amiben volt egy fekete doboz, rajta egy netflixes szalag.
Okés? Erre a zsaru egyből megkérdezte:
„A Netflixtől jött?
Előfizető vagyok, nekem szart se küldenek!
Maga miért kap tőlük csomagot?”
Erre én: „Humorista vagyok, csinálok egy műsort velük.
Elvileg szülinapi ajándékot küldtek. Szerintem ez az ajándékom.”
Erre ő: „Mi van benne?”
„Nem tudom, megnézem!”
Kinyitottam a dobozt, és egy pléd volt benne.
Egy nagyon szép pléd. Ennyit mondtam: „Egy pléd van benne!”
Erre a zsaru: „Egy pléd?
A Netflix egy multimilliárd dolláros cég, és egy plédet adnak? Bakker!”
Okés?
Erre rávágtam, hogy: „Nem járunk. Nem dugok a Netflixszel.”
„Mennyit ér az a pléd?” „Nem tudom, ajándékba kaptam.”
„Nézze meg, milyen a márkája!” „Oké!”
Elkezdtem keresni a márkáját. Megtaláltam. Erre ő:
„Várjunk! Ráguglizom!”
És ráguglizott.
Majd azt mondja: „Százhetvenkilenc dollárba kerül.”
Erre én: „Nem akartam tudni, mert szülinapi ajándék.”
Majd folytatta: „Van más is a dobozban? Nagyon remélem, hogy van!”
Erre én: „Nem tudom, megnézem!”
Találtam még egy gyertyát a dobozban.
„Egy gyertya is van benne!”
Erre ő: „Mennyit ér a gyertya?”
„Nem tudom. Érhet öt dollárt, de 95-öt is. Sok mindentől függ. De nagyon szép.”
„De milyen a márkája?” „Várjon, megnézem!”
Elmondtam, milyen, arra is rákeresett:
„Ez egy 90 dolláros gyertya. Micsoda?
Kilencven dollár? Feleannyiba került, mint a pléd!”
Elkezdte ecsetelni a társának: „Szóval 179 dollár meg 90 dollár.
Adjuk össze!” Majd ez volt:
„Ez már bűncselekmény!
Bizony, bűncselekmény!” Nagyon izgatott lett.
Mintha egy elcseszett vetélkedőn lettem volna.
„Vajon bűncselekmény történt?” „Igen, az.”
Aztán megkérdeztem, hogy ezután mi lesz.
Erre ő: „Felveszem az adatait. Hogy hívják?” „Cristela Alonzo vagyok.”
„Mikor van a születésnapja?”
„Január 6-án!”
Erre ő:
„De hisz az ma van!
COVID-os lett a születésnapján?”
„Igen.”
Aztán folytatta: „Várjon csak! Január 6-a?
Tavaly is ekkor volt, amikor megszállták a Capitoliumot?”
Erre én: „Igen. Ekkor van a szülinapom.”
Azt mondja: „Hölgyem! Igen szar szülinapjai vannak!
Vigyázzon magára!”
Többnyire szeretem az öregedést. De tudjátok, mi zavar össze?
Az, hogy megadja magát a testem. Már nem olyan, mint amilyen régen volt.
Megsérült a csuklóm.
Egy nap arra keltem,
hogy fáj.
Semmit sem csináltam vele.
Pár napig nem foglalkoztam vele, mert nem ütöttem be, meg semmi.
Azt hittem, hogy majd elmúlik.
Azóta eltelt egy év…
és meg kell műteni.
Igen.
Van egy ortopédiai sebészem.
Akihez igen gyakran járok.
Másfél év alatt kétszer voltam nála.
Merev vállal kerestem meg.
Helyrehozta, erre most ennek annyi.
A kezelésen ezt mondta a doki: „Már elmúltál 40.”
„Jó, akkor feladom!”
„A 40-es években ez van.”
„Szuper! Szép életem volt.”
Mert most már ez van.
Aztán ez járt a fejemben: „Leszarom!”
Manapság annyit mosolyogtam, hogy nem is vagyok boldog.
Szörnyen érzem magam.
De megcsináltattam a fogaimat, ami kurva drága volt.
Most már így sírok…
„Fogadja őszinte részvétem!”
„Nem volt hozzád való!”
Olyan drága volt a fogam, hogy a koporsóban nyitott szájjal leszek.
Nem tudtam, hogy ilyen drága.
A fogorvos elküldte az ajánlatot, erre én: „Nem fizetek mindenki fogáért!”
Szomorú, amikor a fogadat részletre kell venni.
Meglátogathatom, ha elviszik?
Azért vannak új fogaim, mert 40 évesen van rá pénzem. Értitek?
Erről nem beszélünk eleget. Ha gyerekként semmid sincs,
de felnőtté válsz, és annyi pénzt keresel, amennyit sosem láttál,
az mindent megváltoztat.
Nem kell gazdagnak lenned, mert a saját szemedben az vagy.
Értitek? Én szegénységben nőttem fel.
És felnőttként annyi pénzem van, amit sosem gondoltam.
És most elszáll velem a ló.
Még szép, baszki!
Na ki vesz üveges vizet?
A Targetben normál áras cuccokat veszek.
A parasztoknak meghagyom az akciós termékeket.
Negyvenévesen új fogam van, meg betegbiztosításom. Mi a picsa?
Bejött az élet!
Azt mondják, a pénz nem boldogít. Baromság!
A szegények mondják ezt.
Én mondom, a pénz engem igenis boldogít.
Amikor lett pénzem, elkezdtem terápiára járni.
Megtudtam, hogy szorongás és depresszió gyötör.
Én egész életemben azt hittem, hogy csak csóró vagyok.
Ez volt: „Persze hogy szomorú vagyok, mert megdöglöm éhen!”
„Csak depressziós vagy!”
Kaptam gyógyszert, és már állandóan boldog vagyok.
Szeretem mondani, hogy depressziós vagyok, mert ezt a gazdagok mondják.
Sok pénzbe kerül, míg kiderül, hogy az vagy.
Páran szenvednek a depressziótól, én élvezem.
Mindig így adom elő: „Hoppá! Depressziós vagyok!”
A családom szerint csak menőzöm: „Ay, mira! Ne menőzz már! Jól van.
Tudjuk, van pénzed pszichiáterre…”
Amikor elkezdtem jobban érezni magam, tovább akartam ezt érezni.
Értitek? Boldog akartam lenni.
De hogy lehet ezt elérni?
Rájöttem, hogy lehetnek dolgaim, amik gyerekkoromban nem voltak.
Nehéz rájönni a boldogság kulcsára. Nekem az segített, hogy írtam egy listát
minden játékról, amit gyerekként akartam.
És megvettem az összeset.
És nem voltak drága játékok.
De annak idején azok voltak.
Volt egy pillanat, amikor mindegyikkel játszottam.
És jó érzés volt.
Szerintetek megvettem a régi Nintendót, a pisztollyal? Még szép!
Pár évtizedes késéssel vadásztam kacsákra.
Szerintetek vettem Káposztaföldi babát? Még szép!
Nem árulom el, hogy örökbe fogadtam. Az enyém!
Ez több ajándék egyben. Az igazihoz anyakönyvi kivonat is jár.
Azokat a családnak adtam.
Ezt csinálom, mert ez boldoggá tesz.
Mert én egy első generációs mexikói-amerikai vagyok.
És elmondanám, hogy…
Bizony!
Igen!
Első generációs bevándorlóként
az élet teljesen más.
Nem olyan karácsonyi ajándékokat kapsz, mint mindenki más.
Tudod, mit kapsz?
Több felelősséget.
Anyám minden évben ezt csinálja: „Remélem, jó a méret!”
Nyolcévesen már besegítettem a családnak a számlák fizetésében meg ilyenekben.
Fordítottam nekik. Gyógyszerleírásokat, hogy ne haljanak meg.
Okés?
„Igyál kettőt, és nem halsz meg!”
A suliban meg aggódtam, hogy egyet vagy kettőt mondtam-e.
Úgy toltam a tejet, mintha sör lenne.
A többi kislány kérdezte: „Játszunk papás-mamásat?”
„Nekem ez az életem, ribik! Takarodjatok innen!”
Ilyen voltam.
De már gondoskodom magamról.
Csodás, amikor ez összejön.
Meg kell tanulni magadról gondoskodni, mert nem tanították meg.
Köszönöm!
Igen!
Már szemüveges vagyok.
Nem is tudom… Aki szemüveges,
az emlékszik, milyen volt először felvenni.
„Ez mindig is itt volt?”
A tükörbe nézel, és: „Latina vagyok?”
Az elsőnél kőgazdagnak éreztem magam. Beverly Hillsbe mentem.
Kerestem gazdag embereket.
Csak beszéltem velük: „Csá, tesó! Menők vagyunk, mi?”
A pénzes emberek mindig menőznek. „Most voltunk Párizsban.”
„Én meg az Ofotértben. Király, mi? Igen!”
„Láttuk az Eiffel-tornyot.” „Én azt a táblát!
Mira! Szemüveggel, szemüveg nélkül.
Imádom!”
Tök jó, hogy gondoskodom magamról,
de utálom, hogy meg kell tanulnom, hogy csináljam. Nagyon nehéz.
Erről kell gyakrabban beszélgetnünk!
Amikor lett betegbiztosításom, nem tudtam, mit kezdjek vele.
Mert sosem használtam.
Megkérdeztem egy barátomtól, hogy miként is működik.
Erre ő. „Menj el egy orvoshoz!” „De én nem járok orvoshoz.
Wick VapoRubot használok.”
És most nem viccelek, ezt mondta: „Az meg mi?”
Még soha senki sem kérdezett ilyet tőlem.
Mintha szíven szúrt volna. „Hogy érted?”
Nem tudtam, hogy reagáljak. Ezt kérdeztem: „Hogy érted?”
Erre ő: „Mi az a VapoRub?”
Ekkor rájöttem,
hogy a srác fehér. Van biztosítása.
Értitek?
Így nem tudtam elmagyarázni neki.
Erre ő: „Mire való a VapoRub?”
„Amire csak akarod, cimbora. Bármire jó. Komolyan.
Még egy defektet is helyrehozhatsz vele. Mindenre jó.
Maga a dobozba zárt remény. Egy kenhető Obama.”
Erre ő: „Tudom, te mindenre használod.
De a dobozán mit írnak? Mire jó?”
„Ki a fasz olvassa azt el?”
Én még sosem olvastam el.
Aztán a kezébe vette, és azt mondta: „Lejárt a szavatossága.”
„Van szavatossága?
Micsoda?”
Ekkor jöttem rá, hogy semmit sem tudok a VapoRubról.
Nem tudom, mi is az.
Sosem olvastam el a leírását.
Nem tudom, mi a VapoRub.
Ha valaki fegyverrel kényszerítene,
hogy mondjam el, mi is igazából,
ezt csinálnám: „Lőj le, baszki, mert nem tudom!”
Aztán meghalnék.
De nem lenne gond, mert bekenném a sebet.
Aztán újraélednék.
Ezt csinálja a VapoRub.
Ilyen ereje van!
Én így nőttem fel. Nem jártam orvosokhoz.
Így nem tudtam, mit kezdjek a biztosításommal.
A barátom azt javasolta, hogy menjek el kivizsgálásra.
Erre én: „Az meg mi?”
Tudjátok, mi az? Ezt nem fogjátok elhinni!
A kivizsgálás az, amikor reggel felébredsz,
nem vagy beteg…
és azt mondod: „A faszom bele, menjünk el az orvoshoz!”
Felmentem a Google-ra. Az első orvos, aki fogadni tudott,
az egy nőgyógyász volt.
Sosem jártam nőgyógyásznál.
Úgy 40 évesen mentem el az elsőhöz. Nem tudtam, mit csinálnak. Nem én.
Azt mondtam: „Leszarom! Az orvos, az orvos.”
Nem tudtam, hogy a sunához is vannak orvosok.
Honnan tudod, hogy beteg?
Sosem hallottam köhögni.
És ha hallottam volna, tettem volna rá VapoRubot.
Elmentem a kivizsgálásra. Nem tudtam, mi vár rám.
A rendelőben vannak ilyen ezüst dolgok. Nem tudtam, micsodák.
Oda akasztottam a kulcsomat.
Szerintem fogas volt.
Egyébként tök pucér voltam.
Egy papírvékony kórházi ruhában. Nem gyanakodtam semmire.
Arra gondoltam, hogy nő az orvosom. „Ebben a ribancban meg lehet bízni.
Azért vetkőztetett le, hogy ha ráállok a mérlegre,
akkor az kurva keveset mutasson.”
Mert otthon pucéron szoktam ráállni a mérlegre.
Tök pucéran állok a mérlegre. A ruhák rohadt sokat nyomnak.
Most is 20 kilónyi van rajtam.
Otthon pucéran mérem magam. Ha rágózom, kiköpöm.
Lábujjhegyen állok, mint a karatekölyök.
Ismeritek, igaz?
Egy jegyzettömbbel jött be a nő.
Írt valamit, és ezt mondta: „Vágjunk bele!”
Erre én: „Jól van, mehet!”
Aztán csak néztük egymást.
Erre ő: „Jól van.
Sokan várnak. Feküdjön le, lábakat szét! Lássuk azt a vaginát!”
„Mi a fasz?”
Épp előtte töltöttem ki egy rakás űrlapot. Foglalkozáshoz „humoristát” írtam.
Azt hittem, hogy csak szopat.
Azt mondta, hogy: „Lássuk a vaginát!” Vettem a poént. Azt mondtam: „Oké!
Hogy néz ki?”
Most nagyon haragszik rám.
Erre ő: „Fel az ágyra, lábakat szét, nézzük a vaginát!”
„Ilyen hozzáállással biztos, hogy nem! Kizárt!”
Csak néztem rá, és egy szót sem szólt.
Aztán rájöttem valamire:
„Baszki, szerintem nem hazudik.”
Majd azt válaszoltam:
„Meg akarja nézni a vaginámat?”
Mire ő: „Igen. A vaginaorvos vagyok.”
Erre én: „Hogy mi?”
Nagyon szégyellős lettem.
Tök kínos volt.
Így ezt válaszoltam: „Az nem fog menni, hölgyem.
Nincs rajtam alsónemű.
És nem áll bemutatásra készen.
Ráférne egy renoválás. A nagy házalakítás stábja kellene ide!
Nem fog menni. Tényleg.”
Erre ő: „Azonnal feküdjön le!”
Meg kellett tennem. Nem akart hazaengedni.
És olyan lassan engedtem le magam…
mint egy kabrió teteje nyáron.
És azért csináltam lassan, mert reméltem, hogy meggondolja magát.
Hogy azt mondja: „Ezt beszívtad!” Értitek?
Lefeküdtem. Felraktam a lábaimat.
Nem tudtam, mi lesz, ezért ezt csináltam…
És semmit sem csinált.
Majd azt mondja: „Túl messze van! Csusszanjon lejjebb!”
Ránéztem, és itt volt az arca.
Ezt mondtam: „Szerintem elég közel van.”
„Nem, így nem jó. Csusszanjon lejjebb!”
Idegességemben ezt mondtam: „Gyere, ha kell!”
Tényleg ezt mondtam. „Gyere, ha kell!”
És képzeljétek!
Jött, mert kellett neki.
Úgy bánt velem, mint aki költözésnél takarítja a hűtőjét.
Ezt csinálta: „Ennek lejárt a szavatossága…”
Komolyan.
És nagy volt a csend.
Figyu!
Ha randin vagyok, legalább szól valami zene, nem?
Mondjuk, valami Boyz II Men-dal.
Ez a nő tök csendben volt.
Aztán végzett velem.
Majd elment.
Mint a többi.
Tudom, milyen. Te megérted, csajszi!
Egy idő után mosolyogva jött vissza:
„Figyeljen, Cristela! Nagyon örültem!”
Erre én: „Sajnálom, ribanc! Ehhez már túl késő.
Mexikói vagyok. A kultúránk szerint már jegyben járunk.
Szereztem magamnak egy orvost!”
Aztán rájöttem, hogy azért mosolygott, mert valami hírt hozott nekem.
Mosolyogva ezt mondta: „Cristela! Nagyon örültem!
Lenne itt valami…
Azt hiszem, cukorbeteg.”
Egyből arra gondoltam, hogy: „Mennyire nyúlt fel bennem?”
Majd ezt mondtam: „Maga vaginaorvos?” Erre ő: „Igen, az vagyok.
Maga pedig cukorbeteg.”
Elképedtem.
Aztán belegondoltam.
Átrágtam magam a dolgon.
És eltűnődtem azon…
hogy mennyire lehet cukorbeteg az az ember,
akinek a vaginaorvos jön rá a cukorbetegségére?
„Nem tudtam, hogy a cukorbetegség nemi úton terjed.
Most mihez kezdjek?
Hívjak fel mindenkit, akivel együtt voltam?”
„Csá! Képzeld, kiderült, hogy cukorbeteg vagyok!
Nem tudom, fertőző-e, de gondoltam, szólok.
Szólj róla minden partnerednek! Sok sikert!”
De ha fertőző, akkor ki a fasztól kaphattam el?
Vissza akartam hívni mindenkit ezzel: „Figyelj! Cukrot raktál a farkadra?
Óvszer volt rajtad, vagy gumicukor?”
Aztán kiderült, hogy a betegség a vizeletmintából derült ki.
Kurvára kezdhetett volna ezzel!
Teljesen összezavarodtam. Nem értek az orvosláshoz.
Ezután a szemész fogja észrevenni a hüvelygombámat? Hogy van ez?
Nem értettem, honnan tudta. Megnézett odalent,
és ott volt Willy Wonka csokigyára?
Meglátott egy furulyázó Umpa-Lumpát, aki énekelt is?
Jön az Umpa-Lumpa gyereksereg
Ez a ribanc itt cukorbeteg !
Ez volt?
Már semmit sem tudok csinálni. Semmit sem.
Egész nap gyilkossági műsorokat nézek. Most ezt csinálom.
Nem tudom, miért szeretem őket. A megszállottjuk vagyok. Tényleg!
Egy Bűnügyi akták-maraton olyan nekem, mint másoknak a pornó.
Leülök a kanapéra, és ez van: „Ez az! Öld meg a biztosításáért!”
Nagyon beleélem magam.
Ismeritek az Investigation Discoveryt? Ott 24/7-ben gyilkosságokat mutatnak.
Egyiket a másik után.
Annyit nézem, hogy drukkolok a gyilkosoknak.
A múltkor egy nő megölte a férjét. Erre én: „Ez az, Lydia! Kinek kell férfi?”
Annyi krimiműsort nézek, hogy én is megoldanék pár ügyet.
Ha az utcán meglátok egy plakátot egy eltűnt személyről,
egyből ráállok az ügyre.
Elkezdek nézelődni.
Félek, hogy egy nap túl messzire fogok menni.
Félre fog állítani egy rendőr ezzel:
„Látta a táblát?” Mire én: „Nem láttam! Miért?
Amandát keresem. Maga mi a faszt csinál?
A stoptábla ott fog maradni, de hol van Amanda?”
A múltkor ébredés után lettem ideges.
Arra gondoltam, hogy a korombeliek és idősebbek
sosem kapunk elismerést az internetért.
Mi adtuk ezt a jövőnek. Szívesen!
Ezt mi csináltuk!
Már látok olyan unatkozó gyerekeket,
akik sosem nélkülözték a technológiát.
Nekünk rá kellett jönnünk.
Manapság elítélnek ezért. Én nem értem a TikTokot.
Ez van, ha megkérdezem, mi a jó benne: „Túl öreg vagy hozzá!” „Bekaphatod!
Nekem köszönhetitek a TikTokot!”
Olyan faszságokon voltam, mint a Myspace, hogy nektek legyen TikTokotok!
Nem tudjátok, milyen, ha nélkülöznek a barátaid,
mert nem tetted a „top nyolcba” őket.
Mi az a TikTok? De most komolyan!
A lezárások alatt berobbant a TikTok, és családok kezdtek el táncolni.
Ezrek haltak meg világszerte, de a családok tolták a ritmust.
„Nagyi?”
Mi van?
A TikTokon csak dögös emberek mutogatnak valamire egy percen át.
„Tudom, a szüleimmel élek, de íme pár üzleti tanács!”
Mi megtanultuk az internetet. Ugye? Technológiai úttörők vagyunk.
Egy nap arra ébredtünk, hogy van 1500 órányi betárcsázós netünk.
Nem tudtuk, mit csináljunk. Rá kellett jönnünk a dolgokra.
Nem volt YouTube.
Vonalas telefonon keresztül volt internet.
Vonalas telefonon keresztül!
Páran azt sem tudjátok, mi a faszról beszélek.
Elmondom, mi az a vonalas telefon! Anno a családban csak egy telefon volt.
De a falra volt ragasztva.
Ha mázlid volt, hosszú kábele volt.
Beszélgethettél a konyhában, a nappaliban…
És mindig tudtad, hol a határ, mert…
A netezéshez ki kellett húzni a telefont,
bedugni a gépbe a kábelt, és tárcsázni az internetet.
Már ha elérhető volt.
Mindig úgy hangzott, mintha az internet meghalna értünk.
„Úristen! Nem tudom, mi lesz! De lássunk hozzá!”
„E-mailed érkezett!”
„De kitől?”
Nagy dolog volt a telefon is. Alig vártuk, hogy használjuk.
Gyerekkoromban nagy dolog volt, ha valaki telefonált.
Hatalmas dolog volt, amikor valaki felhívott.
„Ott van Cristela?” „Úristen! Én vagyok az! Hali!”
Hatalmas dolog volt, mert nem mindenki volt képes rá.
A mai világban már ez megy egy hívásnál:
„Ki a fasz hív már megint?
Írj SMS-t, mint egy normális ember!”
Sokkal többet vártam az internettől.
Azt hittem, okosak leszünk. Hogy zsenikké válunk.
Kocka vagyok. Azt hittem, így jutunk el a Star Trekhez.
Hogy mind okosak leszünk.
Nos, nem ez történt.
Hülyék vagyunk.
Gondoljatok csak bele! Már 2022 van.
Hét évvel túl vagyunk a Vissza a jövőbe 2 eseményein.
Hol vannak a repülő autók?
Légdeszkák sincsenek.
Csak az vált valóra, hogy Biff lett az elnök.
Nehéz volt elérni az embereket.
De próbálkoztunk.
Az első mobilommal hétvégén és este ingyen beszéltem. Csak mondom.
Akkoriban minden előfizetéshez járt 100 bármikor lebeszélhető perc.
És miután lebeszélted a 100 percet, 1000 dollárba került egy perc.
Ha beszélni akartál valakivel,
várni kellett a hétvégére vagy az este kilenc órára.
A hét többi részén ez volt: „Remélem, nem pusztult el a ribanc!”
Ma már annyi a lehetőség, hogy unjuk a csevegést.
A közösségi médiában már nem bánunk emberként egymással.
Az emberek vitázni akarnak.
Vannak, akiknek jókat is mondanak. Igazságokat.
De vannak a támadni készülő emberek, akik dühöngeni akarnak.
Nem tudok olyat kiírni Twitterre, amin nem akad ki valaki.
Ha kiírnám, hogy utálom a dugót,
valaki azt mondaná: „Hé, ribanc!
A nagyapám félig ír, félig dugó!” „Mi van?
Micsoda?
Mi?”
De most már találkoznunk kell másokkal, hogy eldöntsük, mit akarunk csinálni.
Nagyon durva minden.
Nem kellene így lennie!
Nem gondoltam, hogy a rasszizmus így visszatér majd.
Mindig is jelen volt.
De nem gondoltam, hogy vissza fogják szerezni
a hatalmat és a büszkeséget is. De visszaszerezték, baszki!
Nem gondoltam, hogy visszatér a Ku-Klux-Klan.
És mégis köztünk vannak, kibaszott fehér lepedőkben.
Mennyire kell rasszistának lenni ahhoz, hogy ennyit költs mosószerre?
Nagyon sokat kell mosniuk.
Eszembe jutottak ezek a szarságok, és azt mondtam: „Küzdök ellene!
De mégis hogyan?” Aztán eszembe jutott: „Az egy gyűlölködő csoport.”
De én utálom a gyűlöletet!
Ezt mondtam: „Utálom a gyűlöletet!”
És elhatároztam, mit fogok tenni:
„Indítok egy klubot, ahol utáljuk a gyűlölködést!”
Utáljuk a gyűlölködést!
Barna lepedőket fogunk hordani!
Összekoszolhatjuk őket, nem lesz baj.
Elmondom, mi az ötletem.
Oké? Még dolgozom az egészen.
„Utáljuk a gyűlölködést” csoport. Mindenkinek szól, de csak latinóknak.
Jól van! Szóval…
Utáljuk a gyűlölködést! Mindenkinek, de csak latinóknak!
A neve:
Qué-Qué-Qué.
Mert amikor nézem a híreket, mindig így reagálok. „Qué?
Qué-qué?”
Fehér nyelven: „Micsoda?
Mi van?”
Ideje kiemelni a baromságokat.
Sok rossz történt az utóbbi években, amiket ki kell javítanunk.
Ott a hülye gondolkodás: „A mexikóiak elveszik a munkát.”
Dehogy!
Azért tűnik úgy, mert Mario Lopez azt csinálja.
Mario Lopez veszi el a munkátokat!
Az a fickó mindenre igent mond?
Sokan ezt gondolják a mexikóiakról. „Elhappolják előlünk a munkát!”
Mintha belopóznánk a Fehér Házba, és azt mondanánk:
„Mától én vagyok a vezérkari főnök!”
Igazából nem akartok dolgozni!
Tudjátok, honnan tudom?
Mert sosem láttam még fehér nőt, ahogy zöldséget szed latinók között.
Sosem hallani ilyet fehér nőtől:
„Úristen, Maria! De meleg van, igaz?”
Caliente!
„Ma két kókuszvizet ittam. Tök jól vagyok.
Várjatok! Ajakír!
Lássunk munkához!
A Fitbitemmel mérem a lépéseimet.
Ezután nem eszünk egy kis olasz kaját?”
Köszönöm! Cristela Alonzo voltam! Szuperek voltatok!
Köszönöm szépen!
Még várlak, Cristela! Ugye nem feledkeztél meg rólam?
Tudod, hogy van egy mozgalmunk, amit vezetnünk kell. Bizony.
Meg kell mentenünk a demokráciát! Tényleg. Várlak!
Mi történt? Hívj fel, kérlek!
A feliratot fordította: Balla Zsolt
Ajvé! Mindent bele!
Térdből nyomd, Page! Gyerünk, nyomd!