Downloaded from YTS.MX
EN KOMEDIESPESIAL FRA NETFLIX
Greit. Er dere klare for å sette i gang?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Cristela, vet du hvordan jeg traff senator Robert Kennedy?
-Nei. -Vi hadde registrert 140 000 velgere.
-I California. -Utrolig.
Hvordan har dere det?
Jeg hørte at han skulle være på Coronado i san Diego.
Så jeg dro til det hotellet...
Jeg heter Joaquin Castro.
-Der traff jeg Robert Kennedy. -Var det sånn du traff ham?
Jeg jobber i Kongressen.
Og det er en annen historie om…
Dolores, jeg er sent ute. Jeg kommer straks tilbake.
-Du må høre denne historien. -Jeg vil det.
Jeg ville gjøre noe mer respektabelt.
Så nå åpner jeg for Cristela.
Jeg elsker historiene dine. "Oi. Historier. Jøss."
Sí se pudo, ikke sant?
-Sí se puede. -Ikke sant?
Hold den tanken. Jeg kommer straks tilbake.
-Jeg venter på deg. -Ja, selvsagt!
Ok!
Gi en applaus for min heftige venn,
fra Rio Grande Valley i Texas,
Cristela Alonzo!
Ja!
Se på oss!
Vi klarte det!
På denne tiden i fjor ga Gud oss husarrest.
Og nå sier vi: "Se på oss! Vi lever ennå!"
Det er utrolig.
Jeg visste ikke om vi skulle klare det.
Vi begynte med COVID-19, nå er vi oppe i COVID-24.
Jeg mener det, COVID har blitt som Star Wars.
Annenhver måned kommer det en ny.
"Jøss! Er Omikron ute? Jeg har ikke sett The Mandalorian ennå."
Hva?
Det måtte ikke bli som dette. Det måtte ikke bli så utfordrende.
Jeg likte skrekkfilmer i oppveksten. Jeg elsker zombiefilmer.
Det er alltid en scene der du tenker: "Herregud, de er zombier."
Det er aldri bare én zombie. Det er 30 zombier.
Hver gang jeg ser det tenker jeg: "Det er urealistisk.
Hvordan lot de det gå så langt?"
Ikke sant?
Hvis jeg ser en zombie, dreper jeg den zombien.
Men å komme til 30?
Hvordan skjedde det? Så tenkte jeg: "Vet du hvorfor?
Det er fordi de aldri viser den scenen
hvor drittsekkene går rundt og sier:
'Jeg har rett til å bli bitt av en zombie.
Som amerikaner er det min rett å bli bitt av en zombie.'"
Man skal ikke velge hvordan man dør, dust.
Hva er greia?
De siste årene har det vært for mye.
Under nedstengingen var jeg i LA, jeg hatet det.
Familien min har tett bånd.
Dette var første gangen jeg måtte gjøre noe uten familien.
Og det var vanskelig.
Familien min er fra Sør-Texas. Vi er fra Mexico.
Og…
Det er Sør-Texas.
Min familie har blandet status.
Det betyr at halvparten var dokumenterte,
halvparten var udokumenterte,
men vi sier ikke hvem som er hvem.
Og alle ser helt like ut!
Vi hadde ikke mye penger.
Vi måtte dele bad og fødselsattest. Det sugde.
Broren min, Cristela, hatet det.
Det går bra.
Mitt morsmål er spansk. Jeg lærte engelsk senere.
Engelsk var B-språket mitt.
Og jeg måtte lære engelsk…
Du også?
Jeg lærte engelsk ved å se på The Price Is Right.
Hvite folk køddet med meg.
"Plinko" er ikke et ekte ord. Faen ta dere.
Jeg stolte på dere.
Jeg lærte meg ord og begynte å bruke dem.
"Jeg kan ikke i dag. Jeg føler meg plinko."
Det var ikke et ord.
Jeg elsker det ordet. Jeg ville kalle barna mine Plinko.
Det høres meksikansk ut.
Plinko, kom hit.
Jeg trodde jeg kunne kalle dem Plinko.
Det hender barna blir oppkalt etter snåle greier.
Noen ganger heter de ting vi ønsker oss.
"Det er datteren min, Mercedes. Alt vel?
Det er sønnen min, Betalt Vannregning. Kom og si hei.
Hvor er Kabel? Har noen sett Kabel?"
Sånn lærte jeg engelsk.
Jeg satt foran TV-en og repeterte alt jeg hørte.
Stemmene og aksentene.
Jeg er den eneste som ikke har en meksikansk aksent i familien.
Storebroren min er født og oppvokst i Mexico.
Han har en stereotypisk aksent. Som…
Som om en taco kunne snakke.
Hvis Edward James Olmos traff ham, ville han lært ham matte.
Ikke sant?
"Du må ha lidenskap."
Det var rart, vi vokste opp sammen,
men det hørtes ikke ut som om vi var i slekt.
Broren min sier: "Hei, søster. Skal vi gå og ta oss en matbit?"
Jeg svarer: "Det kan vi gjøre."
"Eller vil du se hva som er bak dør nummer tre?
Kom ned hit!"
Ikke sant?
Når man tenker over det,
Price Is Right er ikke et program for fattige.
Vi vet ikke hva merkevarer koster.
Vi kjøper lavprisvarer.
Jeg vokste opp på Dollar Store
"Hvor mye koster jusen?" "Nittini cent."
"Hvor mye koster makaroni og ost?" "Det er for dyrt."
Nå snakker jeg tre språk.
Jeg snakker, spansk, engelsk og kaukasisk.
Kaukasisk er som engelsk, men med fancy ord
jeg ikke bruker ellers,
som "organisk" og "fradragsberettiget".
Jeg skal gi et eksempel. Når venner gjør en feil:
"Du kødda det til."
Men på kaukasisk sier jeg: "Det er uakseptabelt."
Ikke sant?
Den der?
En liten...
"Jeg skal gi deg inn!"
"La meg snakke med daglig leder."
Jeg vokste opp i en grenseby i nærheten av Mexico.
Noe vi ikke snakker mye om er at mange vokste opp i bobler.
I en liten by, selv i storbyer, hvis nabolaget ikke har mangfold,
vet du ikke bedre.
Du er et barn. Det er ikke din feil.
Når du blir voksen og reiser ut i verden,
når du møter på kulturer du ikke er kjent med,
er det ditt ansvar å lære om dem.
Det er det vi må gjøre, sant?
Men det er vanskelig. Det er vanskelig til å begynne med.
I min by eksisterte det ikke mangfold.
Alle var meksikanere.
Alle i nabolaget var meksikanere.
Vi kalte hverandre meksikanere.
"Står til, meksikaner? Meksikaner!" Sant?
Jeg gikk på college i St. Louis i Missouri.
Noen kunne advart meg.
Jeg var ikke klar for det.
Ulike typer folk.
Vi var meksikanere, sant?
Folk på TV virket ikke ekte,
TV føltes så langt unna oss.
Første dagen på college
kommer det en fyr bort, han ble min bestevenn.
"Hva skjer? Jeg heter Byron."
Jeg sa: "Meksikaner!" "Du er den mørkeste jeg har sett."
Han sa: "Jeg er svart."
Jeg sa: "Å."
Jeg visste ikke. Samme greia med hvite.
Jeg ante ikke at hvite kom i så mange nyanser.
Man har hvit og hvit.
Man har hvit og: "Hjemsøker du meg?
Går du her, eller har du en beskjed fra min døde mor?"
Jeg traff andre som hadde vokst opp i bobler.
Det satte meg ut.
Første året delte jeg hybel med en jente fra Tennessee.
Hun hadde ikke truffet en latina før.
Ingen i hennes familie hadde det. Moren hennes kjørte henne dit.
Hun trodde ikke at jeg snakket engelsk.
Vi hadde snakket hele dagen.
Trodde hun at jeg skulle glemme, gå tom for engelsk etterhvert?
"Står til?" "Ganske bra." "Sikker?" "Nei, ja, nei."
"Prøveperioden utløpt. Oppgradering? Nei. Fungerer ikke. Nei."
Moren bestemmer seg for å invitere meg med på middag.
Men hun bruker tegnspråk for å være sikker på at jeg forstår.
Hun fant bare på ting.
Hun sa: "Hei.
Du...
Jeg lurte på om du
vil bli med oss
for å spise italiensk."
Hvorfor er dette italiensk?
"Vet du hva italiensk er?"
"Jeg spiller Super Mario Bros, ja jeg vet.
Jeg vet hva italienere er."
Jeg kan nasjonalsangen.
"Flagget er der. Ja. Salutter.
Alle italienere er rørleggere. Kom igjen!"
Jeg hadde aldri smakt italiensk.
Mamma var kokk på en meksikansk restaurant.
Vi spiste bare meksikansk mat.
Men jeg ville se hva italiensk mat var.
Jeg takket ja.
Hun tok oss til et kult sted som het Olive Garden.
Hvis dere ikke lo, snakker dere ikke italiensk.
Det er ok.
Jeg dømmer ingen, men bli kulturelle.
Vi var på Olive Garden.
Vi spiser brødpinner og salat.
Som de gjør i Italia, sant?
Salatene kommer med peppercinier, sant?
De ligner jalapenoer, men er ikke det.
Det er som å se en hvit fyr med dreads. "Absolutt ikke."
Sant?
Ikke sant? Ja.
Det klikker for moren når hun ser peppercinien.
Hun tenker at vi kan knytte bånd over dette.
Hun ville gi meg den som gave.
Hun ser på den, og...
Stikker gaffelen ned i en, ser på meg og sier…
"Jeg vet hvem som vil ha denne."
Hun var så oppglødd.
Jeg visste ikke hvordan hun ville jeg skulle reagere.
"Takk, damen!
Olive Garden para siempre!"
Jeg var 18 år gammel. Det var min første dag utenfor Texas.
Ingen hadde snakket sånn til meg.
Jeg visste ikke hva jeg skulle tro. En del av meg var så sint. Jeg ville si:
"Du er en rasistisk kjerring!" Sant?
Men jeg ville ha den.
"Hei, din rasistiske, men korrekte, kjerring. Gi meg den!"
Nylig sa jeg det til en venn.
"Hvorfor er du sint? Det skjedde for 20 år siden."
"Jeg skjønte ikke før nå hvor ille det er."
Sant?
Noen ganger ser man tilbake på ting som var greit,
og tenker: "Det var ille."
Vi visste ikke at det var ille, for på den tiden var det ok.
Det var akseptabelt.
Det er det som er greia.
Vi må lære at over tid er det ting vi ikke kan gjøre lenger.
Det er ikke greit.
Når folk sier: "Kan jeg ikke bruke det ordet lenger?"
Du skulle aldri gjort det.
Gjett hva? Ikke noe man gjør.
Nå kan vi fortelle folk: "Ikke gjør det."
Før i tiden ville jeg at alle skulle like meg.
Jeg gjorde ting for å virke kul.
Hvis de ikke likte meg, trodde jeg det var min feil.
"Hva gjorde jeg feil, kan det fikses?"
I trettiårene tenkte jeg: "Jeg tror ikke jeg liker dere.
Dere er kanskje problemet."
I førtiårene: "Faen ta dere! Jeg har planter å vanne."
Sånn er det.
Jeg elsker det.
Jo eldre jeg blir, jo mindre bryr jeg meg.
Jeg fylte akkurat 43.
Utrolig. Jeg elsker det.
Vet dere hva jeg liker ved det?
Jeg er ikke gammel, men jeg er heller ikke ung.
Akkurat i midten.
Jeg føler meg som en iPhone 6.
Ja.
Jeg er ikke den nyeste telefonen,
men jeg er prisgunstig og får jobben gjort.
Det er meg.
Å date meg er som å date en iPhone 6.
Batteriene til yngre kvinner varer lenger.
Halv fire natt til søndag:
"Fy faen! Kom igjen!
Førtisju prosent!"
Nei.
Jeg er en iPhone 6.
Halv elleve: "Én prosent. Slås av.
Legg meg ved veggen."
Seriøst.
Jeg kom meg akkurat over COVID. Det høres ut som et samlivsbrudd.
Det er mye jeg ikke lukter og smaker.
Det var vilt, sant?
Jeg ble slått ut.
Her er greia.
Jeg testet positivt på bursdagen min.
Det er ikke en hyggelig bursdagsfeiring. "Gratulerer med dagen", sant?
Det var kjipt.
Jeg har bursdag 6. januar.
Så...
Jeg var syk.
Alle sa: "Ta vare på deg selv." Bla-bla.
Og jeg: "Ja!"
Jeg tenker: "Jeg har korona. Jeg skal ta det med ro."
Så ringer eiendomsforvalteren meg.
Han sier: "Hei, Cristela. Politiet er her, de vil snakke meg deg."
Jeg tenkte: "Å, faen.
Er det det de gjør med folk som har korona?
Herregud."
Det måtte være en brun kvinne, sant?
Så sier han: "Det er en fyr som har stjålet pakker i området.
De fant en pakke med ditt navn på.
De åpnet den ikke.
Du må åpne esken
og fortelle politiet hvor mye innholdet er verdt.
Over en viss sum er det en forbrytelse.
Vi må vite om denne fyren skal siktes for det.
Kan du komme ned?" Jeg sa: "Ja!"
Je la på, så slo det meg. "Nei, du har korona." Sant?
Jeg ringer opp igjen og forteller det.
Han sier: "Hva med dette?
Hva om politiet kommer til deg?
De har masker på. De kan stå i enden av gangen.
De setter fra seg esken. Du kan åpne den og rope hvor mye
det er verdt til politiet." Sant?
Jeg sa: "Ja, det høres bra ut. Vi gjør det."
Politiet kommer opp. De legger fra seg esken.
De står i enden av gangen. De har masker på.
Forvalteren er der også. Men jeg kan ikke åpne esken med hendene.
Når man trenger en saks, finner man den aldri, sant?
Når du ikke trenger en: "Det er sakser overalt."
Ikke sant?
Jeg måtte åpne esken.
Jeg hentet en kniv på kjøkkenet.
Ja.
Jeg roper: "Jeg har en kniv!"
Naboen åpnet døren: "Å, faen."
Jeg sa: "Bare gå inn igjen." Sant?
Jeg åpner esken,
det er en svart eske, den har et Netflix-bånd rundt seg.
Politimannen spør: "Er det Netflix?
Jeg har Netflix, de gir aldri meg noe.
Hvorfor gir Netflix deg greier?"
"Å, jeg er komiker. Jeg lager en spesial for dem.
De sa de skulle gi meg en bursdagsgave.
Jeg tror dette er gaven."
Han spør: "Hva er det?"
"Jeg vet ikke. La meg sjekke!"
Jeg åpner esken, det er et teppe.
Et skikkelig fint teppe.
Jeg roper: "Det er et teppe!"
Politimannen spør: "Et teppe?
Netflix tjener milliarder. Gir de deg et teppe? Fy faen!"
Sant?
Umiddelbart sier jeg:
"Jeg dater ikke Netflix. Jeg ligger ikke med Netflix!"
Han: "Hvor mye er teppet verdt?" "Jeg vet ikke, det er en gave!"
Han: "Se etter merket!" Jeg: "Ok."
Jeg gir ham navnet på merkevaren.
Han sier: "Vent, jeg googler det."
Han googler det.
Han sier: "Teppet er verdt 179 dollar!"
Jeg sa: "Jeg trengte ikke å vite det. Det er en gave."
Han spør: "Er det noe mer? Det burde være mer der."
"Jeg vet ikke, la meg sjekke."
Jeg ser i esken og finner et stearinlys.
"Det er et stearinlys her!"
"Hvor mye er det verdt?"
"Det varierer, ett sted mellom fem og nittifem dollar.
Det kommer an på. De er fine."
Han spør: "Hvilket merke?" "La meg sjekke."
Jeg gir ham navnet, og han googler det.
"Det koster 90 dollar. Hva?
Nitti dollar? Det er mer enn halve teppet!"
Han sier til partneren sin: "Greit. Det er 179 pluss 90.
Vi legger det sammen." Og han…
"Vi kan sikte ham."
Han er opprømt.
Det var som et sinnssykt gameshow.
"Er det kriminelt?
Ja, det er det."
Så...
Jeg spør: "Hva skjer nå?" "Ok, jeg trenger mer informasjon.
Hva heter du?" "Cristela Alonzo."
"Når har du fødselsdag?"
Jeg sa: "6. januar!"
Og han roper:
"Det er i dag!
Fikk du korona på bursdagen din?"
"Ja."
Så sa han: "Vent litt.
6. januar?
Som i fjor?
Da de stormet Kongressen?"
"Ja, det er bursdagen min."
Han roper: "Frøken"
Bursdagen din suger!
Ta vare på deg selv!"
Jeg liker å eldes, stort sett.
Vet dere hva som setter meg ut? Kroppen bryter sammen.
Kroppen er ikke som den var.
Jeg skadet håndleddet.
En dag våknet jeg, jeg hadde smerter.
Ingenting hadde skjedd.
Jeg ignorerte det noen dager: "Jeg har jo ikke skadet meg.
Det går nok bare over."
Ett år senere…
Nå må jeg opereres.
Ja.
Jeg har en ortopedisk kirurg.
Jeg har en fast kirurg.
To ganger på ett og et halvt år.
Først var det en skulder som låset seg.
Han fikset det, nå er denne ødelagt.
Jeg gikk til ham: "Vel, du er i førtiårene nå."
"Ok. Da gir jeg opp."
"Sånt begynner i førtiårene." "Ok. Jeg har hatt et fint liv."
Det er sånn det er nå. Så tenkte jeg: "Det gir jeg faen i."
Jeg har smilt så mye at jeg ikke er glad engang.
Jeg er ulykkelig.
Men jeg har fikset tennene, og det var svindyrt.
Sånn gråter jeg nå.
"Jeg kondolerer.
Du finner en bedre mann."
Når jeg dør vil jeg ha en åpen-munn-kiste.
Sånn…
Jeg ante ikke at tenner var så dyre.
Jeg fikk prisen. "Jeg skal ikke ha tenner til alle."
Det er trist når tanna må legges til side. "Kan jeg besøke den?"
Men jeg fikk penger da jeg ble 40.
Sant?
Vi snakker ikke nok om dette.
Hvis du er et barn som ikke hadde noe, og du blir voksen,
og du får penger du aldri har hatt.
Det endrer alt.
Du behøver ikke være rik, du er rik i dine øyne.
Jeg vokste opp i fattigdom.
Som voksen har jeg penger. Og jeg går bananas.
Ja, for faen.
Gjett hvem som kjøper flaskevann.
Jeg handler merkevarer på Target.
Dere bønder kan kjøpe datovarene.
Ved 40 fikk jeg tenner og helseforsikring. Tenk dere det!
Nå har jeg suksess.
Dere vet uttrykket "lykke kan ikke kjøpes for penger". Vås!
Det er fattige som sier det.
Penger gir meg lykke.
Da jeg fikk penger, gikk jeg til psykolog.
Jeg fant ut at jeg har angst og er deprimert.
Jeg trodde jeg bare var fattig.
"Så klart jeg er trist. Jeg er sulten."
"Du er deprimert."
Legen ga meg medisin, nå er jeg glad hele tiden.
Jeg elsker å si at jeg er deprimert. Det er et rikt ord.
Du må bruke mye penger for å få diagnosen deprimert.
Noen sliter med depresjon, jeg blomstrer.
Jeg sier det til alle. "Jeg er deprimert."
Familien min mener jeg skryter. "Ay, mira. Skrytepave. Ok."
"Jeg kan gå til psykologen."
Når jeg begynte å føle meg bedre ville jeg holde på den følelsen.
Jeg ville være lykkelig.
Hvordan holder jeg på det?
Nå har jeg tilgang på ting jeg ikke fikk som liten.
Det er vanskelig å definere lykke.
Jeg skrev en liste over lekene jeg ønsket meg som barn.
Så kjøpte jeg alle sammen.
De er ikke dyre.
Men de var dyre da.
Og så lekte jeg med alle sammen.
Det føltes godt.
Tror dere ikke at jeg har Nintendo med pistol?
Det har jeg.
Jeg er sent ute, men jeg skyter ender.
Har jeg en Cabbage Patch-dukke? Det har jeg.
Hun er ikke adoptert. Hun er min.
En gave som fortsetter å gi. De kommer med fødselsattest.
Jeg gir dem til familien.
Jeg gjør det fordi det gjør meg glad.
Jeg er førstegenerasjons meksikansk-amerikansk.
La meg si…
Ja!
Livet er litt annerledes når du er førstegenerasjon.
Du får ikke de samme julegavene som andre.
Vet dere hva man får?
Mer ansvar.
Hvert år sa mamma: "Jeg håper den passer."
Da jeg var åtte, hjalp jeg familien med regninger og sånt.
Oversatte alt for dem.
Oversatte resepter, krysset fingre for at ingen døde.
"Nei, drikk dos, ikke dø."
Jeg stresser meg opp på skolen. "Sa jeg en eller dos?"
Jeg drikker melk som om det var øl.
Jenter sa: "Vil du leke mor, far og barn?" "Det er livet mitt. La meg være i fred!"
Det er meg.
Men nå kan jeg ta vare på meg selv. Det er fantastisk å gjøre det.
Men du må lære å ta vare på deg selv, ingen har lært deg det.
-Takk! -Ja!
Jeg har briller nå.
Dere som har briller,
husker dere første gangen dere satte dem på?
"Har dette alltid vært her?"
Du ser deg i speilet: "Er jeg latina?"
Jeg følte meg rik med dem på. Jeg dro til Beverly Hills.
Jeg snakket med rike folk.
Bare for å si: "Vi sitter godt i det."
Rike folk sier: "Vi kom nettopp hjem fra Paris."
"Jeg har akkurat vært hos optikeren. Ja!"
"Vi så Eiffeltårnet." "Jeg så det stoppskiltet.
Mira. Briller, ikke briller. Jeg elsker det!"
Jeg elsker å ta vare på meg selv, men jeg hater å lære hvordan man gjør det.
Det er vanskelig. Vi må snakke mer om det.
Jeg fikk helseforsikring. Hva gjør man med den?
Jeg hadde aldri brukt den.
Jeg spurte en venn: "Hva gjør man med forsikring?"
"Du går til legen." "Jeg går ikke til legen.
Jeg bruker Vicks."
Jeg tuller ikke. Han spurte: "Hva er Vicks?"
Ingen hadde spurt meg om det før.
Det var som hatkriminalitet. "Hva er det du…"
Hvordan svarer man. "Hva mener du?"
Han spør: "Hva er Vicks?"
Så innser jeg at han er hvit, han har forsikring. Sant?
"Jeg vet ikke hvordan jeg forklarer det."
"Hva bruker du Vicks til?"
"Dine håp og drømmer, alt…
Du kan fikse et pungtert dekk. Alt.
Det er som håp på krukke. Obama i en boks. Altså…"
Han sa: "Jeg vet at du bruker det på alt.
Men hvis du leser på krukken, hva står det at det er til?"
"Hvem faen leser på krukken? Jeg har aldri lest på krukken."
Han tar den opp og sier: "Den har gått ut på dato."
"Går den ut på dato? Hva?"
Da skjønner jeg at jeg ikke vet hva Vicks er.
Jeg vet ikke hva det er. Jeg har aldri lest på krukken.
Jeg vet ikke hva Vicks er.
Hvis noen siktet på med med en pistol, og de sa: "Hva er Vicks?"
"Bare skyt meg, jeg vet ikke."
Så kom jeg til å dø.
Men det går bra, jeg tar Vicks på skuddsåret.
Da kommer jeg tilbake fra de døde.
Det er det Vicks er.
Det er kraften!
Sånn vokste jeg opp. Jeg var aldri hos legen.
Hva gjør man med en forsikring?
Vennen min sier: "Gå og få en helsesjekk."
"Hva er en helsesjekk?"
Vet dere hva det er? Nå skal jeg sjokkere dere.
En helsesjekk.
Det er når du våkner…
…du er ikke syk…
…og du sier: "Faen heller. Jeg drar til legen likevel."
Så jeg googler.
Den første legen jeg fikk time hos var gynekologen.
Jeg hadde aldri vært hos en.
Jeg var 40 og hadde aldri vært hos en. Jeg visste ikke hva de gjorde.
Jeg sa: "Samme det. En lege er en lege."
Jeg visste ikke at det var leger for her nede.
Hvordan vet du om den er syk?
Jeg har ikke hørt den hoste?
Da hadde jeg nok hatt Vicks på den.
Jeg dro til helsesjekken. Jeg visste ikke hva jeg gikk til.
Jeg går inn. Hun har noen sølvting. Jeg vet ikke hva de er til.
Jeg henger nøklene mine på dem.
Jeg tror det er knagger.
Og jeg er naken.
Jeg har en papirskjorte på. Jeg tenkte ikke stort over det.
Jeg tenker på at legen er en kvinne:
"Hun passer på meg.
Hun har gitt meg en papirskjorte
fordi jeg ikke skal veie mye når jeg går på vekten.
Jeg er naken når jeg veier meg hjemme.
Når jeg står på vekten, er jeg naken. Klær veier mye.
Disse klærne veier 22 kilo.
Jeg er naken hjemme. Hvis jeg tygger tyggegummi...@
Jeg står på tå. Jeg står som Karate Kid.
Dere skjønner hva jeg mener.
Hun kommer med en skriveplate. Og hun... "Greit. Vi setter i gang."
Jeg sier: "Greit. Sett i gang."
Vi bare ser på hverandre.
Hun sier: "Greit.
Jeg har andre pasienter. Legg deg ned. Bena opp. Få se vaginaen."
"Hva faen?"
Jeg hadde fylt ut papirene, som yrke hadde jeg skrevet komiker.
Jeg trodde hun tøyset med meg.
Hun sier: "Få se på vaginaen." Jeg er med på leken: "Ok.
Hvordan ser den ut?"
Nå er hun sint på meg.
"Legg deg ned. Hev bena. Jeg skal sjekke den vaginaen."
"Ikke med den holdningen, nei."
Jeg bare ser på henne.
Hun sier ingenting.
Så skjønner jeg det: "Jeg tror ikke at hun lyver."
Og jeg bare…
"Vil du sjekke vaginaen min?"
"Ja. jeg er vaginalegen."
"Hva?"
Jeg blir så sjenert,
så utilpass,
jeg ser på henne: "Jeg kan ikke gjøre det.
Jeg har ikke på meg undertøy.
Den er ikke klar for visning.
Det er et oppussingsprosjekt.
Flytt den bussen!
Skjønner du? Altså…"
Hun sier: "Legg deg ned nå."
Jeg må gjøre det. Hun lar meg ikke gå.
Jeg legger meg sakte ned.
Som en kabriolet, sant?
Jeg gjør det sakte, jeg tror fortsatt at hun tøyser med meg, sant?
Jeg legger med ned, hun sier: "Jeg lurte deg."
Ikke sant?
Jeg legger meg ned.
Jeg hever beina mine.
Jeg vet ikke hva som skal skje. Jeg gjør sånn…
Hun gjør ingenting.
Så sier hun: "Du er for langt oppe. Kom lenger ned."
Jeg ser på henne, ansiktet hennes er rett der.
Jeg sier: "Du er nær nok."
"Nei, du er for langt oppe. Kom ned." Nå er jeg sint: "Prøv deg!"
Jeg sa det. "Prøv deg!"
Og vet dere hva?
Hun prøvde seg.
Hun behandlet meg som om hun skulle flytte
og måtte rydde kjøleskapet, skjønner dere?
"Utgått på dato."
Seriøst!
Det var så stille.
Altså.
Når jeg dater noen, har de en spilleliste i det minste.
"End of the Road," eller noe. "Water Runs Dry."
Denne kvinnen var stille.
Så gjør hun seg ferdig.
Og hun går.
Som alle gjør.
Jeg vet det. Du skjønner det.
Etter en stund kommer hun tilbake, hun smiler.
"Hei, det var hyggelig å treffe deg."
Og jeg tenker: "Nei, beklager. Det er litt vel sent.
Jeg er meksikaner, i min kultur er vi forlovet. Nei."
"Jeg har landet en lege." Skjønner dere?
Så skjønner jeg at hun smiler fordi hun må fortelle meg noe.
Så hun smiler.
"Det var hyggelig å treffe deg.
Her er greia…
Jeg tror du har diabetes."
Det første jeg tenkte var: "Hvor langt opp kom hun?"
Jeg spør: "Du er vaginalegen?"
"Ja, jeg er vaginalegen. Og du har diabetes."
"Jøss."
Jeg tenkte over det.
Og jeg tenkte…
Hvor diabetisk må man være…
…for at vaginalegen oppdager det?
Jeg visste ikke at diabetes var en kjønnssykdom. Hva?
Hva gjør jeg nå?
Må jeg ringe alle jeg har ligget med?
"Hei, jeg har testet meg, jeg har diabetes.
Jeg vet ikke om det er smittsomt, men du burde vite det.
Du må informere alle du har ligget med, lykke til."
Så tenker jeg, hva om det er smittsomt. Hvem faen ga meg diabetes.
Nå vil jeg ringe alle igjen.
"Hadde du sukker på pikken din?
"Var det en kondom eller en Fruit Roll-Up. Hva skjedde?"
Så sa hun at det var urinprøven som avslørte det.
Si det først.
Jeg er forvirret. Jeg vet ingenting om medisin.
Hva nå? Optikeren sier at jeg har en soppinfeksjon?
Hvordan fungerer dette?
Hvordan visste hun dette? Kikket hun der nede
og fant Willy Wonkas sjokoladefabrikk?
Kom det Umpa-Lumpaer ut med fløyter?
Sang de en sang?
Umpa-Lumpa do-pa-di-do
Kjerringa har diabetes type 2
Hva skjedde?
Nå kan jeg ikke gjøre noe.
Jeg gjør ingenting.
Nå ser jeg på program om mordere. Det er det jeg gjør.
Jeg vet ikke hvorfor jeg elsker dem, jeg er helt hekta.
Hei.
En Forensic Files-maraton er som porno for meg.
Jeg sitter foran sofaen. "Ja, drep ham for forsikringspengene."
Jeg blir engasjert.
Vi har ID-kanalen.
Den viser drap hele døgnet, syv dager i uken.
Drap!
Jeg har begynt å heie på disse folkene.
En kvinne drepte mannen sin: "Ja, Lydia, vi trenger ikke en mann."
Jeg tror jeg kan løse krimsaker.
Jeg kjører og ser et skilt. "Savnet."
"Dæven, jeg er på saken."
Jeg begynner å lete.
Jeg er redd jeg tar det for langt en dag.
En politimann stopper meg:
"Så du det stoppskiltet?" "Nei, det gjorde jeg ikke.
Jeg leter etter Amanda. Hva faen driver du med?"
"Det stoppskiltet rører seg ikke. Hvor er Amanda?"
Jeg våknet en morgen og ble sint.
Folk på min alder og eldre har aldri blitt takket for Internett.
Vi ga det til fremtiden. "Vær så god, fremtiden."
Vi gjorde det.
Jeg ser barn som kjeder seg som aldri har vært uten teknologi.
Vi måtte finne ut av det.
Nå dømmer folk deg. Jeg forstår ikke TikTok.
"Jeg forstår ikke TikTok. Forklar det." "Du er for gammel." "Faen ta deg."
"Jeg ga deg TikTok."
Jeg måtte ha Myspace så du kan ha TikTok.
Du vet ikke hvordan det er når venner ignorerer deg
fordi du ikke har dem i de øverste posisjonene.
Hva er TikTok?
Seriøst.
Det ble stort under nedstengingen, det var familier som danset.
Folk døde over hele verden, men de:" Vi har god rytme."
¿Abuela?
Hva?
Tik Tok er pene folk som peker på ting.
"Jeg bor med foreldrene mine, her har du businesstips."
Vi lærte Internett. Tenk over det.
Vi var teknologiske pionerer.
En dag våknet vi, der var det. AOL-CD-er med 1500 timer.
Vi visste ikke hva vi skulle gjøre. Vi måtte finne ut av det.
YouTube fantes ikke.
Vi koblet oss på med en fasttelefon.
En fasttelefon.
Noen av dere vet ikke hva jeg snakker om.
La meg forklare.
Før i tiden delte en familie én telefon.
Den var limt fast i veggen.
Var du heldig, hadde den lang ledning.
Du kunne snakke på kjøkkenet, i stuen...
Du visste når du måtte tilbake. Det var…
Hvis du skulle på internett, måtte du koble ut telefonen,
plugge den inn i datamaskinen og ringe internett.
Håpe det ikke var opptatt.
Det hørtes ut som om det ville dø for deg.
"Herregud, jeg vet ikke, jeg prøver."
"Du har fått e-post."
"Fra hvem?"
Å bruke telefonen var stort.
Alle elsket å bruke telefonen.
Det var stort når noen ringte deg da du var barn.
Det var som et overgangsrite. Når folk ringte.
"Er Cristela der?" "Herregud, det er meg!"
Det var stort, ikke alle kunne gjøre det.
Når noen ringer nå er det sånn:
"Hvem faen ringer meg? Send melding som et normalt menneske."
Jeg forventet så mye mer av internett.
Jeg trodde vi skulle bli smarte, at vi skulle bli genier.
"Det er sånn vi kommer oss til Star Trek.
Vi kommer til å bli så smarte."
Men vi er ikke det.
Vi er dumme.
Tenk over det. Året er 2022.
Vi er syv år etter Tilbake til fremtiden II.
Hvor er de flyvende bilene?
Vi har ikke svevebrett.
Det eneste som ble virkelighet, var at Biff ble president.
Det var vrient å holde kontakten med folk. Men vi måtte gjør en innsats.
Min første telefon hadde "helg- og kveldsminutter".
Jeg skal ikke skryte.
På den tiden kom abonnement med et antall minutter.
Når de minuttene var brukt opp, kostet det tusen dollar per minutt.
Hvis du ville snakke med noen, måtte du vente til helgen eller etter 21.
Resten av uka: "Jeg håper hun lever fortsatt."
Vi er så påkoblet at vi er frakoblet.
Sosiale medier? Vi behandler ikke folk som folk.
Folk vil krangle med deg. Noen ganger belyses fine ting. Bra greier.
Men du har folk som leter etter ting. De vil bare være sinte.
Jeg kan ikke skrive noe på Twitter som ikke trigger noen.
Jeg kan skrive "jeg hater trafikk".
Noen kommer til å si: "Hurpe!
Bestfaren min er halvt irsk og halvt trafikk!" "Hva?"
Hva?
Men nå må vi komme sammen for å se hva vi kan gjøre.
Verden er ikke god.
Men det behøver ikke å være sånn.
Jeg trodde ikke at rasisme skulle komme tilbake sånn.
Den ble ikke borte.
Men makten og stoltheten, jeg trodde ikke de skulle komme tilbake.
Men det gjorde de.
Jeg trodde ikke KKK skulle komme tilbake.
Men her er de, kledd i hvite laken.
Vet du hvor rasistisk du må være for å bruke så mye penger på vaskemiddel?
Det er litt av en klesvask.
Jeg begynte å tenke over det.
"Jeg vil kjempe mot det.
Hvordan kjemper jeg mot det? Det er en hatgruppe."
Jeg hater hat. Det gikk opp for meg: "Jeg hater hat."
Og jeg tenkte på det:
"Det er det jeg skal gjøre.
Jeg skal starte en gruppe.
Det er en "Hater hat-klubb."
Vi hater hat.
Vi skal bruke brune laken.
De kan skitnes til, og det er greit.
Jeg presenterer det for dere.
Jeg utvikler fortsatt ideen.
Det er en hater hat-gruppe.
Den er for alle, man bare for latinoer.
Ok, så…
Hater hat! Alle er velkomne. Bare for latinoer.
Jeg kaller den Qué-Qué-Qué.
For når jeg ser på nyhetene, tenker jeg: "¿Qué?
¿Qué? ¿Qué?"
På kaukasisk er det: Hva? Hva? Hva?
Det er på tide å si ifra.
Det har skjedd masse fæle greier som vi må rydde opp i.
Som dette med: "Meksikanere tar jobbene våre."
Nei, det gjør de ikke.
Det er Mario Lopez som gjør det.
Mario Lopez tar jobbene deres.
Sier den fyren ja til alt?
Det er tankegangen.
Når vi snakker om at de tar jobbene,
det høres ut som at vi går inn i Det hvite hus:
"Dæven. Jeg er stabssjef."
Dere vil ikke ha de jobbene.
Hvordan vet jeg det?
Jeg har aldri sett en hvit kvinne plukke grønnsaker på åkeren med latinoer.
Du har aldri sett en hvit kvinne på åkeren:
"Herregud, Maria, det er varmt i dag.
Caliente.
Jeg har drukket to kokosnøttvann i dag.
Vent litt. Leppepomade.
Vi får jobbe.
Jeg tok med en Fitbit for å telle skritt.
Vil du spise italiensk med meg senere?"
Tusen takk! Jeg heter Cristela Alonzo! Dere er fantastiske! Tusen takk!
Cristela, jeg venter fortsatt. Jeg håper du ikke har glemt meg.
Vi har en bevegelse å drive.
Vi må redde demokratiet. Jeg venter her. Hva skjedde? Ring meg.
Tekst: Anya Bratberg
Oy vey! Og opp. Bruk knærne, Page. Kom igjen, dytt.