Downloaded from YTS.MX
‎UN PROGRAM DE COMEDIE NETFLIX
‎În regulă. ‎Sunteți gata să începem?
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Cristela, știi cum l-am cunoscut ‎pe senatorul Robert Kennedy?
‎- Nu. ‎- Ei bine,
‎am înregistrat 140.000 de alegători
‎- în California. ‎- Nu cred.
‎Cum vă simțiți?
‎Am aflat că va fi ‎la Hotel Coronado din San Diego.
‎Așa că m-am dus la Hotel Coronado…
‎Numele meu e Joaquin Castro.
‎Atunci l-am cunoscut pe Robert Kennedy.
‎Așa v-ați cunoscut?
‎Muncesc în cadrul Congresului.
‎Mai am o poveste despre…
‎Dolores, sunt în întârziere. ‎Plec, dar mă întorc repede. Doar că…
‎- Vreau să auzi povestea asta. ‎- Și eu.
‎Am vrut să fac ceva ‎mai respectabil cu viața mea.
‎Așa că, iată-mă. ‎În deschidere pentru Cristela.
‎Îmi plac poveștile tale, ‎sunt pline de istorie.
‎Sí se pudo, ‎nu?
‎- S‎í se puede‎. ‎- Da.
‎Nu-ți uita ideea.
‎Revin imediat.
‎- Te aștept. Bine. ‎- Da, normal.
‎Bine!
‎Urați-i un bun venit călduros ‎celei mai tari prietene,
‎care vine din Rio Grande Valley din Texas,
‎Cristela Alonzo!
‎Da!
‎Uitați-vă la noi!
‎Am scăpat!
‎Anul trecut, pe vremea asta, ‎eram pedepsiți de Dumnezeu.
‎Iar acum, suntem aici și spunem:
‎„Uită-te la noi! Suntem în viață.”
‎E grozav.
‎Nu știam dacă vom scăpa sau nu.
‎Am început cu COVID-19,
‎iar acum am ajuns la COVID-24.
‎Jur, COVID parcă e ‎Războiul Stelelor.
‎La câteva luni, mai apare unul nou.
‎„Vai! A apărut Omicron?
‎Încă n-am terminat de văzut ‎The Mandalorian‎.”
‎Ce?
‎Și nu trebuia să fie așa.
‎Nu trebuia să fie așa.
‎Nu trebuia să fie atât de greu.
‎Am crescut cu filme de groază. ‎Îmi plac filmele cu zombi.
‎Întotdeauna e o scenă în care afli:
‎„Dumnezeule, ăștia-s zombi.”
‎Și niciodată nu e unul singur. ‎Sunt 30 de zombi.
‎De fiecare dată când văd ‎scena asta mă gândesc:
‎„Nu este realist.
‎Cum de au permis ‎să se ajungă atât de rău?”
‎Nu-i așa?
‎Pentru că, dacă vreodată văd un zombi,
‎îl omor.
‎Cum ajungi până la 30?
‎Cum să faci asta? ‎Apoi mă gândesc: „Știi de ce?
‎Pentru că în film, nu arată scena
‎în care dobitocii umblă zicând:
‎'E dreptul meu să fiu mușcat de zombi.
‎E dreptul meu de cetățean american, ‎să fiu mușcat de un zombi.'”
‎Nu ar trebui să alegi ‎cum vei muri, prostule.
‎Ce înseamnă asta?
‎Tot ce s-a întâmplat în ultimii ani ‎a fost prea mult.
‎Izolarea m-a prins în LA ‎și nu mi-a plăcut.
‎Provin dintr-o familie unită.
‎Și a fost prima dată ‎când a trebuit să fac ceva fără ei.
‎Înțelegeți? Și a fost greu.
‎Noi suntem din sudul Texasului. ‎Suntem din Mexic.
‎Și…
‎E în sudul Texasului. ‎Cam pe acolo. E în partea de sud.
‎Familia mea are statut mixt.
‎Dacă nu știți ce e asta, ‎jumătate dintre noi avem acte,
‎iar jumătate nu avem
‎și nu vă spunem care sunt aceia.
‎Și încă ceva, toți arătăm la fel!
‎Nu am avut bani în copilărie.
‎Trebuia să împărțim o baie ‎și un certificat de naștere. A fost nasol.
‎Fratelui meu, Cristela, nu-i plăcea.
‎E în regulă.
‎Vorbeam spaniolă. ‎Am învățat engleză ulterior.
‎Engleza a fost a doua mea limbă.
‎A trebuit să învăț engleza…
‎Și voi?
‎Am învățat engleză de la emisiuni TV ‎ca ‎Prețul corect‎.
‎Și voi, albilor, m-ați păcălit.
‎„Plinko” nu este un cuvânt.
‎Am avut încredere în voi.
‎Învățam cuvintele voastre ‎și le integram în cotidian.
‎„Azi nu pot. Mă simt ‎plinko‎.”
‎Se pare că nici măcar nu există cuvântul. ‎Îmi plăcea.
‎O să-mi numesc copiii Plinko.
‎Pentru că sună mexican.
‎Plinko, vino aici.
‎Pot să-i numesc Plinko, ‎am crescut în cartier.
‎Uneori, în cartier, ‎le dăm copiilor nume de rahat.
‎Ne numim copiii ‎ca pe ceea ce ne dorim de la viață.
‎„Ea este fiica mea, Mercedes. ‎Care-i treaba?
‎El e fiul meu, Factura Plătită. ‎Ce faci? Vino să saluți.
‎Unde e Cablu TV? ‎Unde e Cablu?”
‎Așa am învățat engleza.
‎Stăteam la televizor, mă uitam la emisiuni ‎și repetam tot ce auzeam.
‎Vocile, accentele.
‎Eu sunt singura din familie care nu are ‎un accent mexican foarte pronunțat.
‎Fratele meu cel mai mare ‎a fost născut și crescut în Mexic.
‎Și are are accentul ‎ăla caracteristic, știți? În genul…
‎Ca un taco vorbitor.
‎Dacă Edward James Olmos l-ar întâlni, ‎ar vrea să-l învețe „calcule”.
‎Adică… nu-i așa?
‎„Ai nevoie de ‎ganas‎.”
‎Era ciudat. ‎Deși am crescut împreună,
‎părea că nici nu suntem rude.
‎Fratele meu zicea: „Hei, surioară.
‎Mergem să mâncăm ceva sau nu?”
‎Iar eu: „Am putea face asta.
‎Sau ai vrea să vezi ce e în spatele ușii ‎cu numărul trei? Să vedem!”
‎Înțelegeți?
‎Dacă stai să te gândești,
‎Prețul Corect ‎nu e o emisiune ‎pentru săraci.
‎Pentru că nu știm prețul ‎niciunui produs de marcă.
‎Noi cumpărăm lucruri comune.
‎M-aș descurca cu prețurile ‎din Dollar Store:
‎„Cât e sucul de portocale?” ‎„99 de cenți.”
‎„Dar macaroanele cu brânză?” ‎„Prea mult. Pune-le la loc.”
‎Acum, adult fiind, vorbesc trei limbi.
‎Vorbesc spaniolă, engleză
‎și caucaziană.
‎Caucaziana e ca engleza, dar cu cuvinte ‎sofisticate pe care nu prea le folosesc,
‎cum ar fi „organic” sau „deductibil”.
‎Vă dau un exemplu.
‎Când prietenele mele o dau în bară, ‎zic: „Boarfo, ai dat-o în bară.”
‎În caucaziană ar fi: ‎„Doamnă, este inacceptabil.”
‎Vedeți?
‎E o diferență?
‎Puțin…
‎„Te nenorocesc!”
‎„Vreau să vorbesc cu managerul.”
‎Am crescut într-un oraș de graniță ‎din sudul Texasului.
‎Mereu mi s-a părut interesant, ‎deși nu vorbim despre asta,
‎cum mulți dintre noi am crescut în bule. ‎Știți despre ce vorbesc?
‎Dacă stai într-un oraș mic sau mare, ‎și cartierul tău nu are diversitate,
‎nu știi altceva.
‎Nu? Pentru că ești copil. ‎Nu e vina ta.
‎Dar când devii adult ‎și pleci să cunoști lumea,
‎și întâlnești persoane cu a căror cultură ‎nu ești familiarizat,
‎e treaba ta să înveți ‎despre ei și să evoluezi.
‎Asta trebuie să facem, nu?
‎Dar este greu.
‎La început este greu.
‎În orașul meu nu exista diversitate.
‎Adică eram toți mexicani.
‎Cei din cartier erau mexicani.
‎Ne spuneam unul altuia „mexicane”.
‎„Care-i treaba, mexicane?” ‎„Mexican!”
‎Apoi m-am dus la facultate ‎în St Louis, Missouri.
‎Nimeni nu m-a avertizat.
‎Nu eram pregătită pentru ce urma. ‎Erau mute tipuri de oameni.
‎Repet, noi eram toți mexicani.
‎Chiar și când vedeam oameni ‎la televizor, nu părea real,
‎pentru că totul părea departe ‎de locul unde am crescut.
‎Eram în St Louis, ‎în prima zi de școală,
‎un tip se apropie… ‎am ajuns cei mai bun prieteni.
‎Zice: „Ce faci? Eu sunt Byron.”
‎Imediat îi zic: „Ești mexican!
‎N-am mai întâlnit mexican mai negru!”
‎Și el zice: „Sunt negru.”
‎Nu știam. ‎La fel și cu albii.
‎Nu știam că albii ‎există în nuanțe atât de diferite.
‎Există alb și „alb”.
‎Există alb și alb de genul: ‎„Mă bântui?
‎Înveți aici sau ai un mesaj ‎de la mama mea moartă?”
‎Nu știam că voi întâlni și alte persoane ‎crescute în bule. M-a zăpăcit.
‎Colega mea din primul an ‎era din Tennessee.
‎Nu mai întâlnise o hispanică.
‎Nici familia ei nu cunoscuse.
‎Era cu mama ei, ‎o adusese la facultate.
‎Mama ei nu era sigură că vorbesc engleză.
‎Vorbiserăm toată ziua.
‎Nu știu dacă se aștepta ca eu să uit,
‎să uit engleza, în timp ce vorbeam, știți?
‎„Ce faci?” „Bine.” ‎„Sigur?” „Nu, da, nu.”
‎„Nu.”
‎„Perioada de probă a expirat. ‎Actualizare? Nu. Defect.”
‎„Nu.”
‎Deci mama prietenei mele ‎mă invită să iau cina cu ele.
‎Dar gesticula toate cuvintele.
‎Ca să fie sigură că o înțeleg.
‎Inventa totul pe parcurs.
‎Era ceva de genul: „Bună.
‎Deci…
‎Mă întrebam…
‎dacă vrei să mergi cu noi
‎să mâncăm mâncare italiană.”
‎Cum naiba ar fi asta italiană?
‎„Știi ce e mâncarea italiană?”
‎Zic: „Am jucat ‎Super Mario Bros‎. ‎Da, știu… Da.
‎Știu ce sunt italienii.
‎Știu imnul național.
‎Uite steagul. Salută.
‎Toți italienii sunt instalatori. ‎Să mergem.”
‎Am acceptat. ‎Nu mai mâncasem mâncare italiană.
‎Mama lucra la un restaurant mexican. ‎Mâncam doar mâncare mexicană.
‎Eram curioasă să gust mâncarea italiană, ‎așa că am acceptat.
‎Mama ei ne-a dus într-un loc grozav, ‎se numea „Olive-a Garden”.
‎Dacă n-ați râs, ‎e din cauză că nu vorbiți italiana.
‎Și e în regulă.
‎Nu te judec, dar ai nevoie de cultură.
‎Deci eram la „Olive-a Garden”.
‎Mâncam nesfârșitele ‎batoane de pâine și salată.
‎Așa cum fac în Italia, nu?
‎Știți că salatele au ardei iute?
‎Arată ca jalapeños, dar nu se aseamănă.
‎Ca atunci când vezi un tip alb ‎cu codițe rasta și zici: „Nu se aseamănă”.
‎Nu-i așa?
‎Da.
‎Mama colegei mele vede ‎primul ardei iute și o ia razna.
‎Crede că e un moment bun ‎pentru a se apropia de mine.
‎Nu glumesc. ‎Femeia aia voia să mi-l dăruiască.
‎Se uită la ardei și…
‎Ia unul în furculiță, ‎se uită la mine și spune:
‎„Știu cine vrea asta.”
‎Era atât de entuziasmată.
‎Nu știu cum se aștepta să reacționez. ‎Poate ceva de genul…
‎„Vă mulțumesc, doamnă!
‎Olive Garden pentru totdeauna!”
‎Aveam 18 ani.
‎Era prima mea zi în afara Texasului.
‎Nimeni nu mai vorbise așa cu mine.
‎Nu știam ce să cred, cum să reacționez.
‎Pe de o parte eram foarte supărată, ‎voiam să zic:
‎„Ești o cățea rasistă!” Nu?
‎Dar voiam ardeiul.
‎„Ești o cățea rasistă, dar ai dreptate. ‎Dă-mi-l!”
‎I-am povestit unui prieten.
‎Zice: „De ce ești supărată? ‎A trecut mult de atunci.”
‎Zic: „Pentru că acum ‎realizez că a fost deplasat.”
‎Nu?
‎Acum, când te gândești ‎la momentele tari din viața ta,
‎îți zici: „Ce nasol.”
‎Dar nu știam că e nasol, ‎pentru că atunci era în regulă.
‎Era acceptabil.
‎Dar uite care e treaba.
‎Învățăm că, după un timp, ‎anumite lucruri nu le mai poți face.
‎Nu e în regulă.
‎Unii spun: „Nu mai pot rosti ‎cuvântul ăla acum?”
‎N-ar fi trebuit rostit niciodată.
‎Ghici ce? ‎Nici nu trebuia rostit.
‎Doar că acum putem spune: ‎„Nu face asta.”
‎Sincer, când mă uit în urmă, ‎am vrut ca toată lumea să mă placă.
‎Făceam lucruri nepotrivite ‎ca să fiu tare.
‎Dacă lumea nu mă plăcea, ‎mereu ziceam că e din vina mea.
‎„Unde am greșit? Cum să o rezolv?”
‎La 30 de ani, am ajuns să zic: ‎„Nu cred că-mi place de voi.
‎Cred că voi sunteți problema.”
‎Acum, la 40 de ani, zic: ‎„La naiba cu toți. Am plante de îngrijit.”
‎Și gata.
‎Îmi place.
‎Îmi place să îmbătrânesc. Cu cât ‎îmbătrânesc, cu atât îmi pasă mai puțin.
‎A fost ziua mea de naștere. ‎Am împlinit 43 de ani.
‎E uimitor. Îmi place.
‎Știți ce îmi place?
‎La 43 de ani nu sunt bătrână,
‎dar nici tânără.
‎Sunt fix la mijloc.
‎Mă simt de parcă aș fi un iPhone 6.
‎Da.
‎Știu că nu sunt din ultima generație,
‎dar sunt accesibilă și îmi fac treaba.
‎Așa sunt eu.
‎Relația cu mine ‎e ca una cu iPhone 6.
‎Tinerele au o baterie ‎cu o durată de viață mai lungă.
‎Așa sunt ele ‎sâmbătă dimineață la ora 3:30:
‎„La naiba! S-o facem!
‎Patruzeci și șapte la sută!”
‎Nu.
‎Eu sunt un iPhone 6.
‎La 10:30 seara sunt: ‎„Unu la sută. Închiderea.
‎Lasă-mă lângă perete.”
‎Serios.
‎Tocmai am scăpat de COVID.
‎Parcă e o despărțire: ‎„Am scăpat de COVID.”
‎A fost ciudat. Încă nu am gust și miros.
‎A fost o nebunie.
‎M-a doborât.
‎Uite care-i treaba.
‎Am ieșit pozitiv ‎de ziua mea de naștere.
‎Știu. Ce mod nasol ‎de a-ți sărbători ziua, nu?
‎„La mulți ani”, nu?
‎A fost greu.
‎Să vă povestesc, ‎ziua mea este pe șase ianuarie.
‎Deci…
‎Eram bolnavă.
‎Toți spuneau: ‎„Ai grijă de tine. Odihnește-te.”
‎Zic: „Da.”
‎Așa că, în cele din urmă, mi-am zis: ‎„Bine. Am luat COVID.
‎O s-o las mai moale.”
‎Primesc un telefon. Era administratorul.
‎Îmi zice: „Cristela, poliția din LA ‎e aici, vor să vorbească cu tine.”
‎Zic: „La naiba.
‎Asta fac cu oamenii care au COVID? ‎Adică…
‎Dumnezeule.”
‎De parcă ar fi vorba ‎de o femeie de culoare, nu?
‎Îmi spun: „E un tip care fură ‎pachete prin cartier
‎și am găsit un pachet cu numele tău pe el. ‎Nu l-au deschis.
‎Trebuie să deschizi pachetul
‎și să le spui polițiștilor ‎ce valoare are.
‎După o anumită sumă, ‎devine infracțiune.
‎Ca să știm dacă tipul ‎va fi acuzat de infracțiune.
‎- Poți coborî?” ‎- „Da!”
‎Închid și îmi dau seama: ‎„Ba nu poți, ai COVID.”
‎Așa că sun administratorul și îi spun,
‎iar el îmi zice: ‎„Uite, ce zici de asta?
‎Dacă urcă poliția la tine?
‎Vor purta mască ‎și vor sta la capătul holului.
‎Vor lăsa cutia, o deschizi
‎și le strigi valoarea…
‎pachetului, celor de la poliție.”
‎Zic: „Da, e perfect. Să o facem.”
‎Așa că vine poliția și lasă cutia.
‎Sunt la capătul holului ‎cu măștile pe față.
‎E și administratorul cu ei și eu realizez ‎că nu pot deschide cutia cu mâinile.
‎Când ai nevoie de o foarfecă, ‎n-o găsești.
‎Și când nu ai nevoie, ‎dai de ele peste tot, nu? Știți ce zic?
‎Trebuia să deschid cutia.
‎Nu am găsit nimic altceva, ‎așa că am luat un cuțit.
‎Da.
‎Și zic: „Am adus un cuțit!”
‎Vecina deschide ușa și zice: ‎„La naiba.”
‎Îi zic: „Mai bine stai înăuntru.”
‎Deschid cutia și văd
‎o cutie neagră ‎cu o panglică Netflix pe ea.
‎Și imediat, polițistul zice:
‎„E Netflix?
‎Și eu am Netflix, dar nu-mi trimit nimic.
‎Ție de ce îți dă Netflix lucruri?”
‎Zic: „Sunt comediană, ‎fac un program pentru ei.
‎Știam că-mi vor trimite un cadou.
‎Cred că ăsta este cadoul.”
‎Îmi zice: „Ce este?”
‎Îi spun: „Nu știu. Stai să văd!”
‎Deschid cutia
‎și este o pătură.
‎O pătură foarte drăguță.
‎Zic: „E o pătură!”
‎Iar polițistul zice: „O pătură?
‎Netflix e o companie de un miliard ‎de dolari. Ți-au dat o pătură?
‎La naiba!”
‎Nu?
‎Și imediat îi zic:
‎„Ei bine, nu suntem împreună. ‎Nu mi-o trag cu Netflix!”
‎Mă întreabă: „Cât costă pătura?” ‎Zic: „Nu știu. E cadou!”
‎Îmi zice: „Zi-mi ce marcă e!” ‎Zic: „Bine.”
‎Mă uit ce marcă e și îi spun.
‎Și-mi zice: „Stai să caut pe Google.”
‎Și o caută pe Google.
‎Apoi îmi spune: ‎„Pătura costă 179 de dolari!”
‎Îi zic: „Nu era necesar să știu. ‎E un cadou de ziua mea.”
‎Îmi zice: „Mai e ceva?
‎Ar fi bine să mai fie ceva.”
‎Zic: „Nu știu. Stai să văd!”
‎Și în cutie mai găsesc o lumânare.
‎Zic: „E o lumânare!”
‎Mă întreabă: ‎„Cât costă o lumânare?”
‎Zic: „Găsești de la cinci dolari ‎până la 95 de dolari.
‎Depinde. Sunt foarte drăguțe.”
‎Zice: „Ce marcă sunt?” ‎Zic: „Stai să văd!”
‎Îi spun marca și caută pe Google.
‎Și zice: „Costă 90 de dolari. Ce?
‎Nouăzeci de dolari? ‎E mai mult de jumătate din pătură!”
‎Apoi îi spune partenerului: „În regulă. ‎Adunăm 179 de dolari cu 90 de dolari.
‎E infracțiune.”
‎E entuziasmat.
‎De parc-aș fi într-un show foarte nasol.
‎Ceva de genul: „E infracțiune?”
‎„Da, este.”
‎Deci…
‎Zic: „Și acum ce fac?”
‎Zice: „Am nevoie de datele personale.
‎Numele?” ‎Zic: „Cristela Alonzo.”
‎Zice: „Când e ziua ta?”
‎Zic: „Pe șase ianuarie!”
‎Și zice:
‎„E astăzi!
‎Stai puțin, ai COVID de ziua ta?”
‎„Da.”
‎Apoi zice: „Stai puțin.
‎Șase ianuarie?
‎Cel de anul trecut?
‎Când au asaltat Capitoliul?”
‎Zic: „Da, e ziua mea.”
‎Îmi zice: ‎„Fato, aniversările tale sunt nasoale!
‎Ai grijă de tine!”
‎În general îmi place să îmbătrânesc. ‎Dar știți ce mă deranjează?
‎Corpul începe să cedeze.
‎Corpul nu mai e ce a fost.
‎Mă durea încheietura mâinii.
‎M-am trezit într-o zi
‎și mă durea.
‎Nu i-am făcut nimic.
‎Nu i-am dat atenție o vreme, am zis:
‎„Nu m-am lovit sau ceva asemănător.
‎Așa că va trece.”
‎După un an…
‎trebuie să mă operez.
‎Da.
‎Am un chirurg ortoped.
‎Am un chirurg ortoped la care mă duc.
‎L-am văzut de două ori ‎într-un an și jumătate.
‎M-am dus la el când mi s-a blocat umărul.
‎L-a reparat și acum asta s-a stricat.
‎Când m-am dus la el mi-a zis: ‎„Ai patruzeci de ani.”
‎„Bine. Să renunțăm.”
‎„Asta se întâmplă la 40 de ani.”
‎„Bine. Am dus o viață bună.”
‎Adică… așa va fi de acum încolo.
‎Apoi m-am gândit: ‎„Mă doare-n cot.”
‎Am zâmbit mult mai nou ‎și nici măcar nu-s fericită.
‎Sunt nefericită.
‎Dar tocmai mi-am reparat dinții ‎și a fost scump.
‎Așa plâng acum.
‎„Condoleanțe.”
‎„Meriți ceva mai bun.”
‎Dinții mei au fost atât de scumpi, ‎când mor, vreau sicriu cu gura deschisă.
‎Nu știam că sunt atât de scumpi.
‎Când mi-a spus prețul, am zis: ‎„Nu cumpăr dinți pentru toți.”
‎E trist când trebuie ‎să-ți pui dintele în așteptare.
‎„La naiba, pot să-l vizitez?”
‎La 40 de ani am primit bani de dinți.
‎Vedeți?
‎Nu prea vorbim despre asta.
‎Dacă n-ai avut nimic în copilărie,
‎când devii adult și primești bani ‎pe care nu i-ai avut când erai copil,
‎se schimbă datele problemei.
‎Nu trebuie să fii bogat, ‎căci ești bogat pentru tine însuți.
‎Înțelegeți? De exemplu, ‎eu am crescut în sărăcie.
‎Acum am bani ‎câți nu credeam vreodată.
‎Și acum, o iau razna la cumpărături.
‎La naiba, da.
‎Ghici cine cumpără apă îmbuteliată?
‎La Target cumpăr lucruri la preț întreg.
‎Voi, țăranilor, vă uitați ‎numai la reduceri.
‎La 40 de ani, mi-am pus dinți noi ‎și mi-am făcut asigurare medicală.
‎Am reușit.
‎Știți vorba aia, „banii nu pot ‎cumpăra fericirea”? Aiurea.
‎Asta spun săracii.
‎Mie banii îmi cumpără fericirea.
‎Când am avut bani, ‎m-am dus la terapie.
‎Am aflat că sufăr ‎de anxietate și depresie.
‎Toată viața mea am crezut ‎că sunt doar săracă.
‎Ziceam: „Normal că sunt tristă. ‎Mi-e foame.” „Nu!
‎Ești deprimată.”
‎Mi-a prescris medicamente ‎și acum sunt fericită.
‎Îmi place să spun că-s deprimată. ‎De ce? E un cuvânt pentru bogați.
‎Cheltuiești mulți bani ‎ca să afli că ești deprimat.
‎Unii se luptă cu depresia. ‎Eu mă simt excelent.
‎Le spun tuturor: „Sunt deprimată.”
‎Ai mei cred că mă laud. ‎„Sunt deprimată.”
‎„Uite, se dă în spectacol.
‎Îmi permit să merg la terapie.”
‎Odată ce am început să mă simt bine, ‎am vrut să continui.
‎Voiam să fiu fericită.
‎„Cum să am continuitate?”
‎Am realizat că aveam acces la lucruri ‎pe care nu le aveam în copilărie.
‎E greu de înțeles această fericire.
‎Eu am făcut o listă cu toate jucăriile ‎pe care mi le-am dorit în copilărie.
‎Și le-am cumpărat pe toate.
‎Și nu sunt jucării scumpe.
‎Dar pe atunci erau scumpe.
‎Și am avut un moment ‎în care m-am jucat cu toate.
‎Și m-am simțit bine.
‎Credeți că nu mi-am luat ‎Nintendo cu pistol?
‎Bineînțeles că da.
‎Am întârziat câteva decade, ‎dar acum vânez rațe.
‎Credeți că nu mi-am luat o păpușă ‎Cabbage Patch? Ba da.
‎N-am să-i spun că e adoptată. E a mea.
‎E un dar care oferă multe. ‎Cele adevărate au certificate de naștere.
‎Le las familiei mele.
‎Și fac asta acum, ‎pentru că mă face fericită.
‎Pentru că sunt prima generație ‎de mexican american.
‎Și să vă spun…
‎Da.
‎Când ești prima generație,
‎viața e un pic diferită.
‎Nu primești cadouri de Crăciun ‎sub brad, ca toți ceilalți.
‎Știi ce primești?
‎Mai multă responsabilitate.
‎În fiecare an, mama mea zice: ‎„Sper să-ți vină.”
‎La opt ani, deja îmi ajutam familia ‎să plătească facturi.
‎Le traduceam totul.
‎Le traduceam prospecte de medicamente, ‎sperând să nu-i omor.
‎În genul: „Nu, ia două, nu mori.”
‎Eram la școală și mă speriam: ‎„Am zis una sau două? Nu știu.”
‎Le dădeam să bea lapte ‎de parcă ar fi fost bere.
‎Ceilalți copii: ‎„Ne jucăm de-a gospodăria?”
‎Zic: „O trăiesc pe propria piele. ‎Ieși naibii de aici.”
‎Asta sunt eu.
‎Dar acum pot să am grijă de mine.
‎E uimitor când poți face asta.
‎Uneori trebuie să înveți cum se face, ‎pentru că nu ai fost învățat.
‎Mulțumesc!
‎Da!
‎Acum port ochelari.
‎Nu știu dacă… cei care purtați ochelari,
‎vă amintiți cum a fost prima dată? ‎Erați…
‎„Asta a fost aici tot timpul?”
‎Te uiți în oglindă: ‎„Sunt hispanică?”
‎Cu prima pereche m-am simțit bogată. ‎M-am dus în Beverly Hills.
‎Căutam oameni bogați ‎cu care să vorbesc.
‎„Amice, trăim pe picior mare, nu?”
‎Bogaților spun că au bani: ‎„Ne-am întors din Paris.”
‎Zic: „Eu vin de la oftalmolog. ‎Suntem pe val, nu?”
‎„Da!”
‎„Am văzut Turnul Eiffel.” ‎„Eu am văzut semaforul!
‎Uite. Cu ochelari, fără ochelari.
‎Îmi place. Știi?”
‎Îmi place că pot să am grijă de mine,
‎dar nu-mi place că trebuie ‎să învăț cum se face.
‎E greu.
‎Și trebuie să vorbim despre asta mai des.
‎Când mi-am făcut asigurare medicală, ‎nu știam ce să fac cu ea.
‎Niciodată n-o folosisem. Înțelegeți?
‎Am întrebat un prieten: ‎„Cum folosești asigurarea?”
‎Zice: „Te duci la doctor.” ‎Zic: „Eu nu mă duc la doctor.
‎Folosesc unguent Vicks.”
‎Nu glumesc, zice: „Ce e Vicks?”
‎Nimeni nu m-a mai întrebat asta.
‎Am simțit că a fost o crimă din ură. ‎„Ce vrei să…”
‎Nu știam ce să spun. ‎Zic: „Ce vrei să spui?”
‎Îmi zice: „Ce e Vicks?”
‎Apoi am realizat…
‎„E alb. Are asigurare.”
‎Nu-i așa?
‎Îi zic: „Nu știu cum să-ți explic.”
‎Zice: „La ce folosești Vicks?”
‎Zice: „La speranțele și visurile tale, ‎amice. La tot…
‎Poți repara și o pană cu chestia aia. E…
‎E ca o speranță într-un borcan. ‎E ca Obama într-o conservă, ce…”
‎Apoi îmi zice: ‎„Știu că tu îl folosești la orice.
‎Dar dacă citești eticheta,
‎pentru ce zice că este?”
‎„Cine naiba citește eticheta?
‎N-am citit eticheta.”
‎Se uită la etichetă și zice: ‎„Știi că e expirat?”
‎Zic: „Expiră?
‎Ce?”
‎Atunci am realizat că nu știu ‎nimic despre Vicks.
‎Nu știu ce e.
‎N-am citit niciodată eticheta.
‎Nu știu ce este Vicks.
‎Dacă cineva m-ar amenința cu pistolul,
‎zicându-mi: „Cățea, ce e Vicks?”
‎i-aș zice: „Împușcă-mă naibii. Nu știu.”
‎Și apoi aș muri.
‎Dar e în regulă, ‎pentru că aș pune Vicks pe rană.
‎Și apoi aș reveni la viață.
‎Asta este Vicks.
‎Asta e puterea lui.
‎Așa am crescut. ‎N-am crescut mergând la doctori.
‎Când mi-am făcut asigurare, ‎nu știam ce să fac.
‎Și-mi întreb prietenul: „Ce să fac?” ‎Zice: „Du-te la control.”
‎Zic: „Ce e un control?”
‎Știți ce e un control? ‎O să vă dau pe spate.
‎Un control.
‎E când te trezești…
‎nu ți-e rău…
‎și zici: „La naiba, să mergem ‎la doctor oricum. Haide.”
‎Am căutat pe Google.
‎Și primul doctor care mă putea primi
‎era ginecolog.
‎Nu mai fusesem la ginecolog.
‎Aveam 40 de ani ‎și nu fusesem la ginecolog.
‎Nu știam ce fac ei.
‎Zic: „La naiba. Un doctor e un doctor.”
‎Nu știam că există doctori ‎pentru zona asta de jos.
‎Cum știi când se îmbolnăvește?
‎N-am auzit-o tușind.
‎Chiar de o auzeam, ‎probabil aș fi uns-o cu Vicks.
‎Așa că m-am dus la control. ‎Fără să știu ce mă așteaptă.
‎Intru. Avea niște chestii argintii ‎în mână. Nu știam ce sunt.
‎Îmi scot cheile și le agăț de ele.
‎Credeam că e un cuier.
‎Apropo, eram goală.
‎Aveam pe mine halatul ăla de hârtie. ‎N-am văzut nimic suspicios.
‎Mă gândesc că doctorul e femeie.
‎Zic: „Cățeaua asta are grija mea.
‎Mi-a dat un halat foarte ușor
‎ca atunci când mă urc pe cântar,
‎să fiu ușoară ca naiba.”
‎Pentru că acasă, când mă cântăresc, ‎mă cântăresc goală.
‎Când mă urc pe cântar, sunt goală. ‎Se știe că hainele sunt grele.
‎Costumația asta are 23 de kilograme.
‎Acasă sunt goală.
‎Dacă mestec gumă…
‎Merg pe vârfuri. Precum karate kid.
‎Înțelegeți?
‎Vine cu o agendă.
‎Și zice: „În regulă, să o facem.”
‎Zic: „În regulă, să mergem.”
‎Și ne-am uitat una la alta.
‎Și zice: „În regulă.
‎Mai am pacienți. Întinde-te. ‎Picioarele sus. Să vedem vaginul.”
‎„Ce naiba?”
‎Când am completat actele…
‎La „ocupație” am scris „comediană”.
‎Am crezut că-și bate joc de mine.
‎Nu? Și zice: „Să vedem vaginul.”
‎Iar eu mă las purtată, zic: „Bine.”
‎„Cum arată?”
‎Era atât de supărată pe mine.
‎Zice: „Pune picioarele sus. ‎Trebuie să verific vaginul.”
‎Zic: „Pe naiba. ‎Nu cu atitudinea asta. Nu.”
‎Și mă uit la ea.
‎Ea nu zice nimic.
‎Și atunci am realizat…
‎„La naiba, nu cred că minte.”
‎Zic:
‎„Vrei să-mi verifici vaginul?”
‎Zice: „Da. Sunt doctor de vagin.”
‎Zic: „Poftim?”
‎Și devin atât de timidă,
‎atât de stânjenită,
‎mă uit la ea și zic: ‎„Doamnă, nu pot face asta.
‎Nu port chiloți.
‎Nu e pregătită de expoziție.
‎Mai trebuie puțin aranjată. În gen…
‎Mută autobuzul! Adică…
‎Adică, nu, știi?”
‎Ea zice: „Întinde-te, acum.”
‎Și realizez că trebuie s-o fac. ‎Nu scap de ea.
‎Și mă întind. Dar… efectiv, ‎mă întindeam foarte lent.
‎Ca o mașină decapotabilă.
‎Mă lăsam lent, ‎pentru că o parte din mine
‎încă spera că se joacă.
‎Dacă mă lăsam de tot, ar fi zis: ‎„Te-am prins.”
‎Știți ce spun?
‎Mă întind.
‎Îmi ridic picioarele.
‎Nu știam la ce să mă aștept.
‎Și fac așa…
‎Și ea nu face nimic.
‎Apoi zice: „Hei,
‎ești prea departe. Vino mai jos.”
‎Și mă uit la ea, avea fața fix acolo.
‎„Doamnă, cred că ești ‎destul de aproape.”
‎Zice: „Nu, ești prea departe. ‎Vino mai jos.”
‎Eram nervoasă și zic: „Vino s-o iei!”
‎Chiar i-am spus: „Vino s-o iei!”
‎Ghici ce?
‎La naiba, a venit și a luat-o.
‎Umbla pe acolo ‎de parcă s-ar fi mutat din apartament
‎și trebuia să curețe frigiderul. Adică…
‎„Asta a expirat.”
‎Serios.
‎Și era așa de liniște.
‎Când ieși cu cineva, ‎măcar are un play-list, nu?
‎Gen „End of the Road”, „Water Runs Dry”.
‎Tipa era tăcută.
‎Apoi termină.
‎Și pleacă.
‎Așa cum fac toți.
‎Știu.
‎Tu mă înțelegi.
‎Și după un timp, intră zâmbind.
‎„Cristela, mi-a făcut plăcere ‎să te cunosc.”
‎Îmi zic: „Îmi pare rău, nu.
‎E cam târziu pentru asta.
‎Sunt din Mexic. În cultura mea, ‎deja suntem logodite.”
‎În genul: „M-am ales cu un doctor.”
‎Și apoi îmi dau seama că zâmbește ‎pentru că trebuie să-mi dea niște vești.
‎Vine zâmbind și zice: „Cristela, ‎mă bucur că te-am cunoscut.
‎Uite care-i treaba…
‎Cred că ai diabet.”
‎Și primul lucru la care m-am gândit ‎a fost: „Cât de sus a controlat?”
‎Zic: „Ești doctorul de vagin.”
‎Zice: „Da, sunt doctorul de vagin.
‎Și tu ai diabet.”
‎Și m-am gândit.
‎Și îmi zic:
‎„Cât de diabetic trebuie să fii…
‎pentru ca doctorul de vagin ‎să fie cel care descoperă asta?
‎Nici nu știam că diabetul ‎e o boală cu transmitere sexuală.
‎Ce fac acum?
‎Îi sun pe toți cu care am fost ‎ca să îi anunț?
‎Salut, tocmai m-au testat. ‎Am ieșit pozitiv la diabet.
‎Nu știu dacă e contagios, ‎voiam doar să te anunț.
‎Spune-le celor cu care ai fost. Succes.”
‎Apoi mă gândesc: „Dacă e contagios? ‎Cine naiba mi-a dat diabet?”
‎Acum trebuia să-i sun pe toți
‎și să-i întreb: ‎„Ți-ai pus zahăr pe sculă?
‎Ăla era un prezervativ sau un rulou ‎cu fructe? Ia zi!”
‎Apoi mi-a spus că a aflat ‎de diabet din proba de urină.
‎Zi așa, ce naiba!
‎Eu sunt confuză.
‎Nu știu medicină.
‎„Ce urmează? ‎Oftalmologul zice că am candidoză?
‎Cum funcționează asta?”
‎Eram confuză. Cum a aflat? ‎S-a uitat acolo jos
‎și a găsit fabrica de ciocolată ‎a lui Willy Wonka?
‎S-a uitat și a ieșit ‎un Oompa Loompa cu flautul?
‎Și a cântat un cântec?
‎Oompa loompa
‎Cățeaua asta are diabet
‎Cum s-a întâmplat?
‎Acum nu mai pot face nimic.
‎Nu fac nimic.
‎Stau în casă ‎și mă uit la emisiuni cu crime.
‎Așa e acum.
‎Nu știu de ce îmi plac. ‎Sunt obsedată de ele.
‎Pentru mine, un maraton ‎de ‎Forensic Files ‎e ca un film porno.
‎Stau pe canapea și zic: ‎„Da, a omorât pentru a lua asigurarea.”
‎Mă implic.
‎Există un canal TV, ‎se numește ID Channel.
‎Șapte zile pe săptămână, 24 de ore pe zi ‎sunt numai crime.
‎Crime!
‎Mă uit atât de mult, ‎încât deja îi încurajez pe ăia.
‎Data trecută, o femeie ‎și-a ucis soțul. „Da, Lydia.
‎N-avem nevoie de bărbați.”
‎Mă uit la atâtea, încât cred ‎că pot rezolva cazuri în viața reală.
‎Dacă văd un afiș ‎pe care scrie „Persoană dispărută”,
‎zic: „La naiba, mă ocup eu.”
‎Încep să caut.
‎Mă tem că într-o zi voi exagera.
‎Să mă oprească poliția și să zică:
‎„Ați văzut semnul de stop?” ‎Zic: „Nu, nu l-am văzut. Știi de ce?
‎Pentru că o căutam pe Amanda. ‎Tu ce naiba faci?
‎Semnul ăla nu se mișcă de acolo. ‎Unde e Amanda?”
‎Zilele trecute m-am enervat.
‎Celor de vârsta mea ‎și celor mai în vârstă,
‎nu ni s-a mulțumit ‎că am dezvoltat internetul.
‎Noi l-am oferit viitorului. ‎„Cu plăcere, viitorule.”
‎Noi am făcut asta.
‎Acum văd copii care se plictisesc
‎care n-au avut ‎de-a face cu nicio tehnologie.
‎Noi trebuia să ne dăm seama.
‎Acum, lumea te judecă. ‎De exemplu, eu nu înțeleg TikTok.
‎„Nu înțeleg TikTok. ‎Să-mi explice cineva.”
‎Ei zic: „Ești prea bătrână.” ‎„Du-te naibii.
‎Știi ce? Eu ți-am dăruit TikTok.”
‎A trebuit să trec prin rahaturi ‎cum ar fi Myspace,
‎ca tu să poți avea TikTok.
‎Nu știi cum e ca prietenii tăi ‎să nu vorbească cu tine
‎pentru că nu i-ai pus ‎în „primele opt locuri”.
‎Ce e TikTok?
‎Serios.
‎În izolare, TikTok-ul a explodat ‎și erau numai familii care dansau.
‎Mureau oameni în lume, ‎dar ei ziceau: „Uite ce ritm avem.”
‎Bunico?
‎Ce?
‎TikTok-ul e despre oameni sexy ‎care arată cu degetul un minut.
‎„Locuiesc cu părinții, ‎dar iată câteva sfaturi de afaceri.”
‎Noi am dezvoltat internetul. ‎Gândiți-vă. Am fost pionieri tehnologici.
‎Ne-am trezit într-o zi cu CD-uri AOL ‎care aveau 1500 de ore de internet.
‎Nu știam ce să facem.
‎A trebuit să ne dăm seama.
‎Nu exista YouTube.
‎Ne conectam la internet ‎prin telefonie fixă.
‎Telefonie fixă.
‎Unii dintre voi nu știu ‎despre ce naiba vorbesc.
‎Să vă explic ce e.
‎Pe vremuri, o familie împărțea ‎un singur telefon.
‎Dar era lipit de perete.
‎Și, dacă aveai noroc, avea cablu lung.
‎Puteai vorbi din bucătărie, ‎din sufragerie…
‎Știai mereu când trebuia să te întorci.
‎Dacă voiai să intri pe internet, ‎trebuia să scoți telefonul din priză,
‎să-l conectezi la calculator ‎și să suni la internet.
‎Și să speri că nu suna ocupat.
‎Întotdeauna părea că internetul ‎ar muri pentru tine.
‎„Dumnezeule, nu sunt sigur, dar pornesc.”
‎„Ai primit un email.”
‎„De la cine?”
‎Folosirea telefonului era ceva important. ‎Eram încântați să-l folosim.
‎În copilărie, dacă te suna cineva acasă, ‎era important.
‎A fost o etapă importantă. ‎Când te sunau oamenii.
‎„Cristela e acasă?” ‎„Doamne, eu sunt!”
‎Era atât de important ‎pentru că nu toți puteau s-o facă.
‎Acum, dacă mă sună cineva:
‎„Cine naiba mă sună?
‎Trimite-mi un mesaj, ‎ca tot omul, la naiba.”
‎Aveam mari așteptări de la internet.
‎Credeam că vom fi deștepți. ‎Credeam că vom fi genii.
‎Sunt o tocilară. M-am gândit: ‎„Așa ajungi ca în ‎Star Trek‎.
‎Vom fi atât de deștepți.”
‎Ghici ce? Nu suntem.
‎Suntem proști.
‎Gândiți-vă. Suntem în anul 2022.
‎Au trecut șapte ani ‎de la ‎Înapoi în Viitor II‎.
‎Unde-s mașinile zburătoare?
‎Nu avem hoverboard-uri?
‎S-a adeverit ‎doar că Biff a fost președinte.
‎Era greu să ținem legătura între noi.
‎Trebuia să facem un efort.
‎Nu mă laud, dar primul meu mobil avea ‎o funcție „minute în weekend și noaptea”.
‎Înainte,
‎fiecare plan de telefonie mobilă ‎avea o sută de minute oricând.
‎După ce terminai acele minute,
‎te taxau cu o mie de dolari pe minut.
‎Dacă voiai să vorbești cu cineva
‎trebuia să aștepți weekend-ul ‎sau vorbeai după ora nouă seara.
‎În timpul săptămânii, ziceai: ‎„Sper că n-a murit tipa aia.”
‎Acum suntem atât de conectați, ‎încât suntem deconectați.
‎Pe rețelele de socializare ‎nu ne mai tratăm ca oamenii.
‎Oamenii vor să se certe cu tine.
‎Câteodată vorbesc despre lucruri clare.
‎Dar sunt și aceia care caută motive. ‎Vor doar să se enerveze.
‎Nu pot posta ceva pe Twitter ‎care să nu supere pe cineva.
‎Pot să postez ceva simplu: ‎„Urăsc traficul.”
‎Și cineva va spune: ‎„Hei, târfo!
‎Bunicul meu este jumătate irlandez ‎și jumătate trafic!”
‎Zic: „Poftim?
‎Poftim?”
‎Dar știți ceva? Acum trebuie să fim uniți ‎și să vedem ce putem face.
‎E un dezastru.
‎Dar nu trebuie să fie așa.
‎Nu credeam că rasismul ‎va reveni așa cum a făcut-o.
‎N-a dispărut niciodată.
‎Dar puterea și mândria,
‎asta, nu credeam că vor mai avea vreodată.
‎Dar, la naiba, o avem.
‎Nu mă așteptam să se întoarcă clanul KKK.
‎Dar iată-i, purtând cearșafurile lor albe.
‎Știi cât de rasist trebuie să fii
‎ca să cheltuiești atât pe detergent?
‎E greu de spălat.
‎Am început să mă gândesc ‎la astea.
‎Mă gândesc: „Vreau să lupt.
‎Cum să lupt cu asta?”
‎Zic: „Ăsta e un grup de ură.”
‎Ghici ce? Urăsc ideea de a urî.
‎Zic: „Urăsc ideea de a urî.”
‎M-am gândit și zic: „Știi ce? ‎Asta voi face.
‎Voi înființa un grup.
‎Un club în care nu ne place ura.”
‎Noi urâm ura.
‎Și vom folosi cearșafuri maro.
‎Să nu ne deranjeze dacă se murdăresc.
‎Acum, vi-l prezint vouă.
‎Încă lucrez la asta. Bine? Deci…
‎E un grup unde urâm ura.
‎E pentru toți, ‎dar numai pentru hispanici.
‎Bine. Deci…
‎Urâm ura! Toți sunt bineveniți. ‎Doar pentru hispanici.
‎Îi voi spune
‎Qué-Qué-Qué‎.
‎Pentru că de fiecare dată ‎când văd știrile zic: „‎Qué?
‎Qué? Qué?‎”
‎În caucaziană, ar fi: „Ce?
‎Ce? Ce?”
‎E timpul să recunoaștem aceste porcării.
‎Sunt multe rele care există ‎de ani de zile și trebuie să le corectăm.
‎Modul de a gândi: ‎„Mexicanii ne iau locurile de muncă.”
‎Nu, nu e așa.
‎Pare că e așa ‎pentru că Mario Lopez face asta.
‎Mario Lopez vă ia locurile de muncă.
‎Tipul ăla chiar spune „da” la orice?
‎Ăsta e modul de gândire când spun ‎că mexicanii le iau locul de muncă, nu?
‎Pare că venim, ne furișăm în Casa Albă,
‎și spunem: „La naiba. ‎Sunt șef de personal.”
‎Adevărul e că nu vreți ‎acele locuri de muncă.
‎Știți cum mi-am dat seama?
‎Pentru că n-am văzut niciodată ‎o femeie albă care să culeagă legume
‎alături de hispanici.
‎N-ați văzut în câmp o femeie albă zicând:
‎„Doamne, Maria, e cald azi, nu?”
‎Caliente.
‎„Am băut două ape de cocos astăzi. ‎Sunt fantastice.
‎Stai puțin. Balsam de buze.
‎Să ne întoarcem la muncă.
‎Am brățara Fitbit ca să număr pașii.
‎După asta, mergem să mâncăm ‎mâncare italiană?”
‎Vă mulțumesc. Sunt Cristela Alonzo! ‎Ați fost fantastici!
‎Vă mulțumesc mult!
‎Cristela, încă te aștept.
‎Sper că n-ai uitat de mine.
‎Știi,
‎avem de administrat o inițiativă. Da.
‎Trebuie să salvăm democrația, Cristela. ‎Serios, te aștept.
‎Ce s-a întâmplat?
‎Te rog, sună-mă.
‎Subtitrarea: ‎Cristina Mangalagiu
‎Hopa sus.
‎Folosește-ți genunchii, Page. ‎Hai, împinge.