Downloaded from YTS.MX
EN KOMEDISPECIAL FRÅN NETFLIX
Är ni redo för showen?
Official YIFY movies site: YTS.MX
Cristela, vet du hur jag träffade senator Robert Kennedy?
-Nej. -Nåväl,
vi hade registrerat 140 000 väljare
-i Kalifornien. -Lägg av.
Hur står det till, allihop?
Jag hörde att han var på Coronado Hotel i San Diego.
Så, jag åkte till Coronado Hotel…
Jag heter Joaquin Castro.
Första gången jag träffade Robert Kennedy.
Träffades ni så?
Mitt dagjobb är i kongressen.
Jag har en annan berättelse om…
Dolores, jag är sen. Jag måste gå, men kommer tillbaka på en gång.
-Jag vill att du hör den. -Jag vill det.
Jag ville göra nåt mer respektabelt med mitt liv.
Så, här är jag nu och öppnar för Cristela.
Jag älskar dina berättelser. Jag menar, historia. Oj.
Som sí se pudo, eller hur. Som sí se puede.
Håll den tanken.
Jag kommer strax.
-Jag väntar här på dig. -Ja, självklart!
Okej!
Ge henne en stor applåd, min grymma vän
från Rio Grande Valley i Texas,
Cristela Alonzo!
Ja!
Se på oss!
Vi klarade det!
Den här tiden förra året gav Gud oss utegångsförbud.
Nu är vi ute och säger:
"Se på oss. Vi lever fortfarande."
Det är otroligt.
Jag visste inte om vi skulle överleva.
Vi började med covid-19,
och är nu uppe i covid-24.
Jag svär. Covid är som Stjärnornas krig.
Efter några månader kommer det en ny version.
"Lägg av. Har Omicron släppts?
Jag har inte sett The Mandalorian än."
Vad?
Det hade inte behövt bli så här heller.
Det hade inte behövt bli så svårt.
Som barn såg jag skräckfilmer.
Jag älskar zombie-filmer.
Det finns alltid en scen då man får veta:
"Gud, de är zombier."
Och det är aldrig bara en, utan 30 zombier.
Och jag såg den scenen i varje film och tänkte:
"Det är orealistiskt.
Hur lät dem det bli så illa?"
Eller hur?
För om jag ser en enda zombie,
dödar jag den zombien.
Men att det blir 30?
Hur gör vi det? Sen tänkte jag: "Vet ni varför?"
För vi visade aldrig scenen i filmen
där svinen går omkring och säger:
"Det är min rätt att bli biten av en zombie.
Det är min rätt som amerikan att bli biten av en zombie."
Du ska inte välja hur du dör, din idiot.
Vad är det för nåt?
De senaste åren har varit för mycket.
Jag var i LA under nedstängningen och hatade det.
Min familj står varann nära.
Det var första gången jag gjorde nåt utan min familj.
Det var så svårt.
Min familj kommer från södra Texas.
Vi är från Mexiko.
Och…
Det är typ södra Texas.
Det är som södra Texas.
Familjen hade blandad status.
Om du inte vet vad det är, så hade hälften papper
och hälften var papperslösa,
och vi säger inte vem som är vad.
Vet ni vad? Vi ser likadana ut!
Vi var fattiga som barn.
Vi fick dela toa och födelsecertifikat. Det sög.
Min bror Cristela hatade det.
Det är okej.
Spanska är mitt modersmål. Jag lärde mig engelska senare.
Engelska blev mitt andraspråk.
Och jag fick lära mig engelska…
¿Ustedes también?
Jag lärde mig engelska genom att se The Price is Right.
Och ni vita, ni lurade mig.
"Plinko" är inget ord. Dra åt helvete.
Jag litade på er!
Jag lärde mig era ord och använde dem varje dag.
"Jag kan inte komma. Jag mår plinko."
Det ordet existerade inte!
Jag älskar det ordet.
Jag ville döpa mina barn till Plinko, för det låter mexikanskt.
Plinko, ven pa ca!
Jag trodde de kunde heta Plinko. Jag är från förorten.
Ibland döper vi barnen till helt sjuka saker där.
Ibland döper vi barnen till saker som vi vill ha.
"Det är min dotter Mercedes. Läget? Hur mås det?"
"Det är min son Betalad vattenräkning. Läget? Kom och hälsa."
"Var är Kabel-tv? Har nån sett Kabel-tv?"
Så lärde jag mig engelska.
Jag satt framför teven och såg program
och repeterade allt.
Rösterna, brytningarna.
Så jag är den enda i familjen utan kraftig mexikansk brytning.
Min storebror
växte upp i Mexiko.
Han har den stereotypa brytningen,
som om en taco kunde prata.
Om Edward James Olmos träffade honom, ville han lära honom "matematico".
Eller hur?
"Du behöver ganas."
Det var konstigt, vi växte upp ihop,
men det lät som om vi inte var släkt.
För min bror sa: "Du, syrran.
Pues, vill du gå och käka nåt?"
Jag sa: "Vi kan göra det…
…eller vi du se vad som är bakom lucka nummer tre?"
Öppna den!"
Ni vet…
Om man tänker på det,
så är Price Is Right inte en tävling för fattiga.
För vi vet inte vad nåt märke kostar.
Vi köper generiska saker.
Jag växte upp med Dollar Store. Jag hade sagt:
"Vad kostar juice?" "Nittionio cent."
"Vad kostar makaronilådan?" "För mycket. Lägg tillbaka."
Som vuxen talar jag nu tre språk.
Jag talar spanska, engelska
och kaukasiska.
Kaukasiska är som engelska, fast jag använder fina ord
som jag inte brukar,
som "ekologisk" och "avdragsgill".
Här är ett exempel.
När mina vänner klantar sig säger jag:
"Bitch, du klantade dig."
Men på kaukasiska säger jag: "Frun, det är oacceptabelt."
Fattar ni?
Vad sa jag där?
Lite…
"Jag bankar skiten ur dig!"
"Låt mig prata med chefen."
Jag växte upp i en gränsstad vid Mexiko i södra Texas.
Och det är intressant att vi aldrig pratar om
hur så många av oss växte upp i bubblor. Fattar ni?
Om man bor i en by eller storstad där det inte finns mycket mångfald,
då vet man inte bättre, för man är barn. Det är inte vårt fel.
När man som vuxen ger sig ut i världen
träffar man nytt folk och nya kulturer.
Det är ens jobb att lära dig om dem och utvecklas.
Det är väl vad vi måste göra?
Men det är svårt.
Till en början.
I min gränsstad fanns ingen mångfald.
Alla var mexikanare.
Alla i mitt kvarter.
Vi kallade varann "mexikan". "Läget, mexikanen?"
"Hur mår du, mexikanen?" "Mexikanen!" Ni vet?
Sen gick jag på college i St. Louis, Missouri.
Nån kunde väl ha varnat.
Jag var inte redo att träffa
alla dessa olika människor.
Och vi alla var mexikanare igen.
Och när jag såg folk på tv var det så overkligt,
för tv kändes så långt ifrån där jag växte upp.
Första dagen på college i St. Louis
kom en kille fram som senare blev min bästa vän.
Han sa: "Läget? Jag heter Byron."
Och genast sa jag: "Mexikan!"
"Du är den mörkaste mexikan jag nånsin mött!"
Han sa: "Jag är svart."
Jag sa: "Åh."
Jag kände inte till det. Samma med vita.
Jag visste inte att vita kom i så många nyanser.
Det finns vitt och vitt!
De jättevita frågar jag: "Spökar du för mig?
Går du här eller har du ett meddelande från min döda mamma?"
Jag visste inte att jag skulle möta andra som växt upp i bubblor.
Det förvånade mig.
Min rumskamrat första året var från Tennessee.
Hon hade aldrig träffat en latinamerikanska.
Ingen i hennes familj.
Hennes mamma körde henne till skolan.
Hennes mamma var inte säker på i fall jag kunde engelska.
Vi hade pratat hela dagen.
Jag vet inte om hon trodde att jag skulle
glömma engelskan efter halva dagen.
"Hej, hur mår du?" "Bra." "Säkert?" "Nej, verkligen.
Nej.
Provperioden är över.
Uppgradera? Nej. Ur funktion."
Nej."
Så, min rumskamrat bjöd mig att äta middag med dem.
Men hon dramatiserade orden
så att jag skulle förstå.
Hon improviserade det hela.
Hon sa: "Hej.
Så…
Jag undrar om du…
…vill följa med oss
på en italiensk restaurang?"
Hur i helvete är det italienskt?
"Vet du vad italiensk mat är?"
"Jag spelar Super Mario Bros. Ja, jag vet det.
Jag vet vad italienare är.
Jag kan deras nationalsång.
Flaggan är precis där. Ja. Skål.
Alla italienare är rörmokare. Kom!"
Jag sa ja, för jag hade aldrig ätit italienskt.
Mamma var mexikansk kock på mexikansk restaurang.
Vi åt bara mexikanskt.
Jag ville veta vad italiensk mat var.
Så jag sa: "Ja."
Och min rumskamrats mamma tog oss till det coola Olive-a Garden.
Om ni inte skrattade, så kan ni inte italienska.
Och det är helt okej.
Jag dömer inte, men studera andra kulturer lite.
Så vi var på "Olive-a Garden".
Vi äter brödpinnar och sallad som aldrig tar slut.
Som i Italien. Eller hur?
Vet ni att salladen serveras med pepperoncini?
De som ser ut som jalapeños, men inte alls?
Som att se en vit kille med rastaflätor och säga: "Inte alls." Eller hur?
Eller hur?
Ja.
Min rumskamrats mamma ser den första pepperoncinin och får spelet.
Hon tror vi kan få kontakt genom den.
Jag skojar inte. Hon ville ge mig den som en gåva.
Hon tittade på den och…
Tar en med en gaffel,
tittar på mig och säger…
"Jag vet vem som vill ha den."
Hon var så exalterad.
Jag visste inte hur hon ville att jag skulle reagera.
"Tack, damen!"
"Länge leve Olive Garden!"
Jag var 18 år gammal.
Det var första gången jag var utanför Texas.
Ingen hade nånsin pratat med mig så.
Jag visste inte vad jag skulle tro eller hur jag skulle reagera.
Jag var även arg. Jag ville säga:
"Din rasistiska bitch!"
Men jag ville ha den.
"Du din rasistiska bitch som har rätt! Ge mig den!"
Jag berättade för min vän.
Han sa: "Varför så arg? Det hände för länge sen."
"För jag insåg precis hur sjukt det var."
Eller hur?
Ibland ser man tillbaka på saker som var coola
och säger: "Det var åt helvete."
Men vi visste inte att det var åt helvete, för då var det helt okej.
Det var acceptabelt.
Men det är själva grejen.
Vi måste lära oss att vissa saker kan man inte göra längre.
Det är inte okej.
Som när folk säger: "Jag kan inte säga ordet mer."
Du borde aldrig gjort det.
Vet ni vad?
Man bör inte.
Men nu kan vi säga: "Du! Gör det inte."
Förr ville jag att alla skulle gilla mig.
Jag gjorde saker jag inte ville, för att vara cool.
Om de inte gillade mig, trodde jag det var mitt fel.
"Vad gjorde jag för fel? Kan jag fixa det?"
I 30-årsåldern började jag tänka: "Jag tror inte jag gillar er.
Ni kanske är problemet."
Nu i 40-årsådern säger jag: "Dra åt helvete! Jag måste vattna."
Så är det bara.
Älskar det.
Jag älskar det.
Jag älskar att åldras. Ju äldre jag blir, desto mindre bryr jag mig.
Jag fyllde 43 nyligen.
Otroligt. Jag älskar det.
Vet ni vad jag gillar med det?
Vid 43 är jag inte gammal,
men jag är inte ung.
Precis i mitten.
Jag känner mig som en iPhone 6.
Ja.
Jag är inte den nyaste mobilen,
men vet ni vad? Jag är överkomlig och gör jobbet.
Det är jag det.
Att dejta mig är som att dejta en iPhone 6.
Ja, yngre kvinnors batterier varar längre.
På lördag kväll säger de 03.30:
"För i helvete! Vi gör det!
Fyrtiosju procent!"
Nej.
Jag är en iPhone 6.
Kl. 22.30 säger jag: "En procent. Jag stänger nu.
Lämna mig vid väggen."
Allvarligt.
Jag har precis hämtat mig efter covid.
Som om vi gjort slut. "Jag hämtade mig efter covid."
Jag känner fortfarande ingen lukt eller smak.
Det var helt galet.
Jag var utslagen.
Saken är den, mitt prov blev positivt för covid på min födelsedag.
Jag vet. Ett dåligt sätt att fira födelsedag på.
"Grattis på födelsedagen."
Det var tufft.
Jag fyller år den sjätte januari.
Så…
Jag var sjuk.
Alla sa till mig: "Sköt om dig och vila upp dig."
Jag tänkte: "Ja.
Okej, jag har covid.
Jag ska ta det lugnt."
Sen ringer min hyresvärd.
Han sa: "Du, Cristela.
LAPD är här och vill prata med dig."
Jag tänkte: "Helvete.
Gör de så med folk som har covid?
Herregud."
Det är en svart kvinna.
De sa: "En kille har stulit paket från folk i kvarteret
och vi hittade ett paket med ditt namn på,
men de öppnade det inte.
Så du måste öppna paketet,
och berätta för polisen hur mycket det är värt.
För efter en viss summa är det ett grovt brott.
Vi måste veta om han ska åtalas för grovt brott.
-Kan du komma ner?" -Jag sa: "Ja!"
Jag la på och tänkte: "Nej, du har covid." Okej?
Jag ringer min hyresvärd och säger det
och han säger: "Vad sägs om det här?
Kan LAPD komma upp till dig?
De bär mask och står i andra änden av hallen.
De lämnar paketet. Du kan öppna det
och skrika hur mycket…
…allt kostar till LAPD."
Jag sa: "Ja, det låter bra. Låt oss göra det."
LAPD kom hem till mig och lämnade paketet.
De står i änden av hallen och bär mask.
Min hyresvärd är där och jag inser att jag inte kan öppna paketet med händerna.
Varför hittar man aldrig saxen när man behöver den?
När man inte behöver den finns det saxar överallt.
Eller hur?
Så, jag behövde öppna paketet.
Jag kunde inte hitta saxen och tog en kniv från köket.
Ja.
Jag sa: "Jag hämtade en kniv!"
Grannen öppnade dörren och sa: "Helvete."
Jag sa: "Gå in." Fattar ni?
Jag öppnade paketet och såg
en svart låda med en Netflix-rosett.
Och polisen sa genast:
"Är det Netflix?
Jag har Netflix, men får inte ett skit.
Varför ger Netflix dig saker?"
Jag sa: "Jag är komiker och gör en specialshow åt dem.
De skulle ge mig en födelsedagspresent.
Jag tror det är presenten."
Han frågade: "Vad är det?"
"Jag vet inte. Låt mig kolla!"
Så jag öppnade lådan.
Det är en filt.
En jättefin filt.
Jag sa: "Det är en filt!"
Polisen svarade: "En filt?
Netflix är ett multimiljonföretag. Gav de dig en filt?
Helvete!"
Okej?
Och jag sa:
"Vi dejtar inte. Jag knullar inte Netflix!"
"Hur mycket kostar filten?" "Jag vet inte, det är en gåva!"
"Kolla vad det är för märke!" "Okej."
Jag kollar vad det är för märke och säger det.
Han säger: "Vänta. Jag ska googla det."
Så han googlar det.
Han sa: "Filten kostade 179 dollar!"
"Jag behöver inte veta det. Det är en födelsedagspresent."
Han frågade: "Finns det nåt mer?
Det borde finnas nåt mer."
Jag sa: "Jag vet inte, låt mig titta!"
Så jag tittar i lådan och där ligger ett ljus.
Jag sa: "Ett ljus!"
Han frågade: "Hur mycket kostar ljus?"
Jag sa: "Det varierar, från 5 till 95 dollar.
Det beror på. De är jättefina."
"Vad är det för märke?" "Vänta. Låt mig kolla!"
Jag säger märket och han googlar det.
Han sa: "Det kostar 90 dollar. Va?
Nittio dollar?
Mer än halva filten!"
Han säger till sin kollega: "Den kostar 179 och det 90 dollar.
Vi adderar det." Han sa:
"Vi har ett grovt brott här.
Ett grovt brott."
Han är exalterad, som om jag är med i ett helgalet tävlingsprogram.
"Är det ett grovt brott?"
"Ja."
Så…
Jag sa: "Vad händer nu?"
"Nu behöver jag dina uppgifter."
"Vad heter du?" "Cristela Alonzo."
"Vad är ditt födelsedatum?"
"Sjätte januari!"
Och han sa:
"Det är i dag!
Fick du covid på din födelsedag?"
"Ja."
Han sa: "Vänta lite.
Den sjätte januari?
Som förra året?
När de intog Kapitolium?"
"Ja, det är min födelsedag."
Han sa: "Tjejen!
Din födelsedag suger!
Sköt om dig!"
Jag gillar att åldras för det mesta.
Men vet ni vad som stör mig?
Kroppen börjar förtvina.
Den är inte vad den en gång var.
Jag skadade handleden.
En dag vaknade jag
och den gjorde ont.
Jag gjorde inget.
Jag lät den vara några dagar, för jag tänkte:
"Jag slog mig inte eller nåt.
Smärtan försvinner nog."
Ett år senare…
Nu måste jag operera den.
Ja.
Jag har en ortoped.
Jag har en favoritortoped.
Jag har besökt honom två gånger på 1,5 år.
Jag hade en axel som låste sig.
Sen fixade han den och nu är den här ur funktion.
När jag besökta honom sa han: "Du är i 40-årsåldern."
"Okej. Låt oss ge upp."
"Det händer i 40-årsåldern."
"Okej. Jag hade ett bra liv."
Så är det nu.
Sen tänkte jag: "Jag bryr mig inte ett skit."
Jag har lett mycket på sistone och är inte ens glad.
Jag är olycklig.
Men jag fixade precis tänderna och det var dyrt.
Så här gråter jag nu.
"Beklagar sorgen.
Du hittar nån bättre."
Mina tänder var så dyra så jag vill ha en kista med öppen mun.
Typ…
Jag visste inte att tänder var så dyra.
Jag fick ett prisförslag från tandläkaren. "Jag köper inte tänder till alla."
Trist när man ska lägga undan tänder.
"Jäklar. Får jag besöka dem?"
Jag fixade tänderna, för vid 40 fick jag tandpengar.
Ser ni?
Vi pratar sällan om det här.
När man som barn inte hade nåt och man blir vuxen
och börjar få pengar man aldrig hade som barn, så förändras allt.
Och man behöver inte vara rik, för man unnar sig saker.
Vår familj var fattig.
Som vuxen har jag pengar jag aldrig trodde var möjligt.
Nu spenderar jag pengar som tokig.
Ja, för i helvete.
Vem köper vatten på flaska?
På Target köper jag saker för ordinarie pris.
Köp på rea, era fattighjon.
Vid 40 fick jag nya tänder och en hälsoförsäkring.
Skojar ni? Vad?
Jag har lyckats.
Ni vet ordspråket "pengar kan inte köpa lycka"? Skitsnack.
Fattiga säger det.
Pengar har köpt mig lycka.
När jag fick pengar gick jag i terapi.
Jag fick veta att jag hade ångest och depression.
Jag som trott att jag bara var fattig i hela mitt liv.
"Självklart är jag ledsen. Jag är ju hungrig, för fan." "Nej!
Du är deprimerad!"
Doktorn gav mig medicin.
Nu är jag glad hela tiden.
Jag älskar att säga det. Det är ett rikemansord.
Man betalar mycket för att få reda på att man är deprimerad.
Vissa tycker depression är jobbigt, jag frodas.
Jag säger till alla: "Jag är deprimerad."
Min familj tror jag skryter. "Jag är deprimerad."
"Gud vad hon skryter.
Jag har råd med terapi."
Men när jag började må bättre, ville jag fortsätta må bättre.
Jag ville vara lycklig.
"Hur fortsätter jag göra det?"
Jag insåg att jag hade tillgång till saker jag inte hade som barn.
Det är svårt att förstå vad lycka är.
En sak jag gjorde var att skriva en lista
över alla leksaker jag ville ha som barn.
Och jag köpte alla de leksakerna.
Och de är inte dyra.
Men de var dyra på den tiden.
Jag upplevde ögonblicket när jag lekte med dem alla.
Och det kändes bra.
Tror ni inte att jag köpte Nintendo-spelet med pistolen?
Det kan ni ge er på.
Jag får skjuta ankor flera årtionden senare.
Tror ni inte jag köpte en kåldocka? Det kan ni ge er på.
Jag sa inte att hon är adopterad. Hon är min.
Den blir bara bättre. Riktiga kommer med födelseattest.
Jag ger dem till familjen.
Jag gör det nu, för det gör mig lycklig.
För jag är första generationen mexikansk amerikan.
Låt mig bara säga…
Just det!
Ja!
När man är första generation
är livet lite annorlunda.
Man får inte julklappar under trädet som alla andra.
Vet ni vad man får?
Mer ansvar.
Varje år säger mamma: "Jag hoppas den passar."
När jag var åtta
hjälpte jag min familj att betala räkningar och annat.
Jag översatte allt, som läkemedel. Hoppades jag inte dödade dem.
Eller hur?
Typ: "Nej, drick dos, dö inte."
Jag flippade ut i skolan. "Sa jag en eller dos? Jag vet inte."
Jag hivade mjölk som om det vore öl.
De andra tjejerna sa: "Vill du leka familj?"
Jag sa: "Bitch, jag har familj. Stick för fan."
Så var jag.
Men nu har jag en chans att rå om mig själv.
Det är otroligt när man kan.
Men ibland måste man lära sig,
för man fick aldrig lära sig hur.
Tack!
Ja!
Jag har glasögon nu.
De som använder glasögon,
minns ni första gången ni satte på er dem?
"Har det här alltid varit här?"
Man tittar sig i spelgeln. "Är jag latinamerikanska?"
När jag fick de första kände jag mig rik. Jag åkte till Beverly Hills
och försökte hitta rika att prata med.
"Du polaren, vi är riktiga pampar, va?"
De gillar att säga att de är rika. "Vi kom nyss från Paris."
Jag säger: "Och jag från LensCrafters. Schyst, va?
Ja!"
"Vi såg Eiffeltornet." "Jag såg ett rödlyse!"
"Mira. Glasögon, inga glasögon.
Jag älskar det!"
Jag älskar att kunna ta hand om mig,
men jag hatar att lära mig det.
Det är svårt.
Och vi måste diskutera det oftare.
När jag fick sjukförsäkring visste jag inte vad jag skulle göra.
Jag har aldrig använt en.
Jag frågade en vän: "Hur använder man försäkringen?"
Han sa: "Gå till läkaren." Jag sa: "Jag går inte till läkare.
Jag använder Vicks."
Jag skojar inte, men han frågade: "Vad är Vicks?"
Ingen hade nånsin frågat mig det.
Det kändes som ett hatbrott.
Jag visste inte vad jag skulle säga. "Vad menar du?"
Han frågade: "Vad är Vicks?"
Och jag insåg:
"Han är vit, han har försäkring."
Eller hur?
Jag sa: "Jag vet inte hur jag ska förklara."
Han sa: "Vad har man Vicks till?"
"Ditt hopp och dina drömmar. För allt.
Man kan fixa en punka med det. Allt.
Det är som hopp i en burk. Som Obama i en ask. Vad…"
Sen sa han: "Jag vet att du använder det till allt,
men om du läser på burken,
vad är det till för?"
Jag sa: "Vem fan läser på burken?
Jag har aldrig gjort det."
Han tog upp den och sa: "Vet du att den har gått ut?"
Jag sa: "Går de ut?
Vad?"
Det var då jag insåg att jag inte vet ett dugg om Vicks.
Jag vet inte vad det är.
Jag har aldrig läst på burken.
Jag vet inte vad Vicks är.
Inte ens om nån höll en pistol mot mitt huvud och sa: "Bitch, vad är Vicks?"
"Skjut mig, för fan. Jag vet inte."
Sen skulle jag dö.
Det är okej, för jag tar Vicks på skottsåret.
Sen återuppstår jag.
Det är vad Vicks är!
Det är styrkan!
Så var min barndom. Jag hade inga läkare.
Jag visste inte vad jag skulle göra med försäkringen.
Jag frågade min vän: "Vad gör jag?" Han sa: "En hälsokontroll."
"Vad är en hälsokontroll?"
Vet ni vad en hälsokontroll är? Ni blir förvånade.
En hälsokontroll…
…är då man vaknar upp…
…och inte är sjuk…
…och säger: "Skit samma, vi går till läkaren ändå. Kom."
Jag googlade det.
Och den första läkaren som tog emot mig
var gynekologen.
Jag hade aldrig varit hos en.
Jag var 40 och aldrig varit hos en.
Jag visste inte vad de gjorde.
Jag tänkte: "Skit samma. En läkare är en läkare."
Jag visste inte att det fanns läkare för den där nere.
Hur vet man om den är sjuk?
Jag har aldrig hört den hosta.
Och om den gjorde det, skulle jag sätta på Vicks.
Jag gick till kontrollen. Visste inte vad de gjorde.
Jag kom in. Hon hade silvergrejer. Jag visste inte vad de var till för.
Jag hängde nycklarna på dem.
Jag trodde det var en klädhängare.
Och jag är naken.
Jag har på mig en liten pappersrock och tänker inte mer på det.
Jag tänker: "Min läkare är en kvinna.
Hon kommer att hjälpa mig.
Jag är naken iförd en liten rock,
så när jag kliver upp på vågen
är jag lätt som fan."
För när jag väger mig hemma, är jag naken.
När jag kliver upp på vågen
är jag naken för kläder är tunga.
Dessa kläder väger 23 kilo.
Jag är naken hemma.
Tuggar jag tuggummi, tar jag…
Jag går fram på tå som Karate Kid.
Fattar ni?
Hon kommer in med en skrivplatta.
Hon säger: "Okej, då börjar vi."
Och jag sa: "Okej, då kör vi."
Och vi tittade på varann.
Hon sa: "Okej.
Vi har fler patienter. Lägg dig ner. Upp med benen. Visa vaginan."
"Vad i helvete?"
Jag hade fyllt i formuläret och skrivit "komiker" under jobbtitel.
Så jag trodde hon skojade.
Hon sa: "Visa vaginan."
Och jag sa: "Okej.
Hur ser den ut?"
Hon är jättearg på mig nu.
Hon sa: "Ligg ner. Upp med benen. Jag ska undersöka vaginan."
"Helvete. Inte med den attityden. Nej."
Och jag tittar på henne.
Hon säger inte ett knyst.
Sen inser jag…
"Helvete. Hon menar allvar."
Och jag sa:
"Vill du undersöka min vagina?"
Hon sa: "Ja, jag är vaginaläkaren."
Jag sa: "Vad?"
Jag blev så blyg
och kände mig så pinsam
och sa: "Frun, jag kan inte göra det.
Jag har inga underbyxor på mig.
Den är inte redo för visning.
Den är som ett renoveringsobjekt.
Flytta bussen!
Nej, det går inte."
Typ…
Och hon sa: "Lägg dig ner nu."
Jag insåg att jag var tvungen. Hon lät mig inte gå.
Jag la mig ner jättelångsamt.
Som en konverterbar fåtölj.
Jag lägger mig jättelångsamt. Jag tror att hon larvar sig.
När jag lägger mig bakåt säger hon: "Jag hjälper dig."
Fattar ni?
Jag lägger mig.
Jag lägger upp benen.
Jag vet inte vad som ska hända.
Och jag gör så här…
Och hon gör inte nåt.
Sen säger hon: "Hördu, du är för långt bort. Hasa ner."
Jag tittar på henne och hennes ansikte är precis här.
"Jag tror du är tillräckligt nära."
Hon sa: "Nej, du är för långt bort. Hasa ner."
Nu är jag arg och säger: "Kom och ta den!"
Jag sa till henne: "Kom och ta den!"
Och gissa vad?
Hon kom och tog den.
Hon behandlade mig som om hon flyttade ut från sin lägenhet
och var tvungen att rengöra kylen.
"Den har gått ut."
Allvarligt.
Och det var så tyst.
Lyssna.
När jag dejtar nån spelar de åtminstone musik.
"End of the Road", eller nåt. "Water Runs Dry."
Hon var knäpptyst. Typ…
Sen var hon klar…
…och gick.
Som de alla gör.
Jag vet.
Du får uppleva det, tjejen.
Efter en stund kommer hon tillbaka och ler.
Hon säger: "Cristela, det var trevligt att träffas."
Jag sa: "Bitch, jag är så ledsen. Nej.
Det är lite sent för det.
Jag är mexikan. I min kultur är vi förlovade."
Jag har träffat en läkare. Fattar ni?
Sen inser jag att hon ler, för hon har nåt att berätta för mig.
Hon kommer in leende.
Hon säger: "Cristela. Det var trevligt att träffas.
Saken är den att…
Jag tror du är diabetisk."
Det första jag tänkte var: "Hur högt upp gick hon?"
Jag sa: "Du är vaginadoktorn."
Hon sa: "Ja, jag är vaginadoktorn
och du är diabetisk."
Jag sa: "Oj."
Och jag tänkte på det.
Och jag tänkte…
"Hur diabetisk måste man vara…
…om vaginadoktorn är den som hittar det?
Jag visste inte ens att diabetes var en könssjukdom. Va?
Vad ska jag göra nu?
Måste jag ringa alla jag legat med och berätta det?"
"Hej, grabben, jag testade mig. Jag har testats positiv för diabetes.
Jag vet inte om det smittar, men jag ville underrätta dig.
Berätta det för alla du legat med. Lycka till."
Sen tänkte jag: "Tänk om det smittar? Vem i helvete gav mig diabetes?"
Nu vill jag ringa alla
och fråga: "Satte du socker på kuken?
Var det en kondom eller en hallonrem? Vad hände?"
Sen sa hon att urinprovet visade att jag var diabetisk.
Börja med att säga det då!
Jag är helt förvirrad. Jag kan inget om medicin.
Talar ögonläkaren om att jag har svampinfektion?
Hur i helvete funkar det?
Jag var förvirrad. Hur visste hon? Tittade hon där nere
och såg Willy Wonkas chokladfabrik?
Tittade hon där och en Oompa-Loompa kom ut med en flöjt
och sjöng en låt?
Denna bitch har diabetes typ två
Vad hände?
Nu kan jag inte göra nåt längre.
Jag gör inget.
Jag sitter hemma och tittar på mordserier.
Så är det nu.
Jag vet inte varför jag älskar mordserier. Jag är besatt.
Lyssna.
Att sträcktitta på Brottsplats USA, är som porr för mig.
Jag sitter på soffan: "Ja. Dödar för livförsäkringen."
Jag blir uppslukad.
Det finns en kanal som heter ID.
De visar mord dygnet runt, sju dagar i veckan.
Mord, mord, mord!
Jag ser på det så mycket att jag nu hejar på dem.
Jag såg en kvinna döda sin make. "Just det, Lydia.
Vi behöver ingen man."
Jag ser så många kriminalserier att jag tror jag kan lösa fall.
Kör jag bil och ser en skylt där det står: "Försvunnen person",
tänker jag: "Jag måste utreda."
Jag börjar speja.
Jag är rädd att jag går för långt snart.
En polis stannar mig och säger:
"Såg du stoppskylten?" "Nej. Varför undrar du det?"
För jag letar efter Amanda. Vad i helvete gör du?
Stoppskylten flyttar sig inte. Var är Amanda?"
Härom dagen vaknade jag och blev arg.
Jag tänkte på att folk i min ålder och äldre,
ingen tackade oss för att vi lärde oss internet.
Vi gav det till framtiden. "Varsågod, framtiden."
Vi gjorde det.
För nu ser jag uttråkade barn
som aldrig behövt lista ut nån teknik.
Vi fick lista ut det.
Nu dömer folk en. Jag fattar inte TikTok.
"Jag fattar inte TikTok. Kan nån förklara?"
De säger: "Du är för gammal." "Dra åt helvete."
Vet ni vad? Jag gav er TikTok.
Jag fick gå igenom skit som Myspace,
så att ni kunde få TikTok.
Ni vet inte hur det är när vänner inte pratar med en
för att man inte rankat dem med de åtta bästa.
Vad är TikTok?
Allvarligt.
Nedstängningen började, TikTok blev stort med familjer som dansade.
Folk dog över hela världen men de sa: "Kolla in vår rytm."
"Mormor?"
"Vad?"
Jag tycker att TikTok bara är heta människor som pekar på saker.
"Jag bor hemma, men här är några affärstips."
Vi lärde oss internet. Tänk er.
Vi var tekniska pionjärer.
En dag vaknade vi och pang.
AOL-diskar med 1500 timmar.
Vi hade ingen kunskap utan fick lista ut det.
Det fanns inget YouTube.
Vi anslöt till nätet via en telefonlinje.
En telefonlinje.
Vissa av er vet inte vad i helvete jag pratar om.
Låt mig förklara.
Förr delade en familj en telefon.
Men den var fastlimmad på väggen.
Hade man tur hade den en jättelång sladd.
Man kunde prata i köket, i vardagsrummet…
Man visste när man var tvungen att gå tillbaka.
Ville man ansluta till internet fick man koppla ur telefonen,
koppla in den i datorn och ringa internet
och hoppas att det inte var upptaget.
Det lät alltid som om internet dog för din skull.
"Herregud. Jag vet inte. Nu kör jag."
"Du har e-post."
"Från vem då?"
Att ringa var en stor grej.
Vi var exalterade att ringa.
Om nån ringde som barn var det en stor grej.
Det var en övergångsrit när folk började ringa en.
"Är Cristela där?" "Herregud, det är jag! Hej!"
Det var en stor grej, för alla kunde inte göra det.
Nu är vi så uppkopplade. När nån ringer säger jag:
"Vem i helvete ringer mig?
Sms:a som vanligt folk, för i helvete."
Jag förväntade mig mer av Internet.
Jag trodde vi skulle bli smarta, att vi skulle bli genier.
Jag är en nörd. Jag tänkte: "Så kommer man till Star Trek.
Alla blir så smarta."
Vet ni vad? Det är vi inte.
Vi är dumma.
Tänk er. Året är 2022.
Sju år efter Tillbaka till framtiden del II.
Var är flygbilarna?
Har vi inga flygande skateboards?
Det enda som hände var att Biff blev president.
Det var svårt att hålla kontakt med folk,
men vi måste anstränga oss.
Min första mobil hade "helg- och kvällsminuter".
Jag skryter inte.
Förr,
hade mobilabonnemangen 100 när-som-helst-minuter.
När de var slut
fick man betala 1 000 dollar per minut.
Ville man prata med nån man brydde sig om,
fick man vänta till lördag eller söndag eller efter 21.00.
Resten av veckan undrade man: "Hoppas hon inte är död."
Vi är så uppkopplade att vi är frånkopplade.
Sociala medier? Vi behandlar inte varann som människor längre.
Folk vill bråka med en.
Ibland så har de rätt,
men vill ha en anledning att vara arga.
Jag kan inte skriva nåt på Twitter som inte gör nån upprörd.
Jag kan inte skriva nåt simpelt som: "Jag hatar trafik."
Då skriver nån: "Du din bitch!
Min morfar är hälften irländare, hälften trafik!" "Vad?
Vad?
Vad?"
Men vet ni vad? Nu måste vi gå ihop
och se vad vi kan göra.
Allt är åt helvete.
Men det behöver det inte vara.
Jag trodde inte rasism skulle återuppstå som det gjorde.
Det försvann aldrig.
Men makten och stoltheten
trodde jag aldrig att de skulle ha igen.
Men det har de.
Jag förväntade mig inte att KKK skulle återuppstå.
Och där är de med sina vita lakan.
Vet ni hur rasistisk man måste vara
för att spendera så mycket på tvättmedel?
Det är en massa tvätt.
Jag började tänka på allt det.
"Jag vill kämpa emot det.
Hur gör jag det?"
Jag tänkte: "En hatgrupp."
Vet ni vad? Jag hatar hat.
Jag tänkte: "Jag hatar hat."
Jag började tänka:
"Det ska jag göra.
Jag ska starta en grupp.
Det är en hathatarklubb."
Vi hatar hat.
Och vi använder bruna lakan.
Det gör inget om de är smutsiga.
Det är en idé jag lägger fram.
Jag jobbar fortfarande på det. Okej?
Det är en hathatargrupp.
Alla kan vara med, men bara latinamerikaner.
Okej. Så…
Hata hat! Alla är välkomna. Bara för latinamerikanare.
Jag kallar den för
Qué-Qué-Qué.
För varje dag när jag ser på nyheterna säger jag: "¿Qué?"
"¿Qué? ¿Qué?"
På kaukasiska betyder det "Vad?"
"Vad? Vad?"
Det är dags att konstatera det.
Många dåliga saker har pågått i åratal
som vi måste fixa.
Som att folk tror att: "Mexikanarna tar våra jobb."
Nej, det gör de inte.
Det känns bara så, för Mario Lopez gör det.
Mario Lopez tar era jobb.
Säger han ja till allt?
Det tror folk
när vi påstår att mexikanare tar våra jobb. Eller hur?
De tror att vi smyger oss in i Vita huset
och säger: "Helvete. Jag är stabschef."
Sanningen är den, de jobben vill man inte ha.
Vet ni hur jag vet det?
För jag har aldrig sett en vit kvinna plocka grönsaker på fälten
med latinamerikanskor.
Man har aldrig sett en vit kvinna på fältet säga:
"Gud, Maria, så hett det är i dag."
Caliente."
"Jag har druckit två kokosnötsvatten i dag. Otroligt.
Vänta. Cerat.
Nu jobbar vi.
Jag tog med min Fitbit för stegen.
Vill du äta italienskt efteråt?"
Tack! Jag heter Cristela Alonzo! Ni har varit fantastiska!
Tack så mycket!
Cristela, jag väntar här fortfarande.
Hoppas du inte glömde bort mig.
Du vet,
vi har en rörelse att sköta. Ja.
Vi måste rädda demokratin, Cristela. Jag väntar här.
Vad hände?
Ring mig, snälla.
Undertexter: Irene Peet
Jösses! Och upp!
Använd knäna, Page. Tryck på.