Downloaded from YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Добре. Ви готові продовжувати далі?
Official YIFY movies site: YTS.MX
БЕВЕРЛІ-ГІЛЛЗ
КОНЦЕРТНА ЗАЛА THE WALLIS
Крістело, а ти знаєш, як я зустріла Роберта Кеннеді?
-Ні. -Ну, ось,
ми зареєстрували 140 тисяч виборців
-у Каліфорнії. -Не може бути.
Як справи?
Я дізналася, що він зупиниться в готелі «Коронадо» в Сан-Дієго.
І я поїхала до готелю «Коронадо»…
Мене звати Хоакін Кастро.
Саме тоді я вперше зустріла Роберта Кеннеді.
Саме так ви зустрілися?
Основне місце моєї роботи — це Конгрес.
А є ще така історія, як я…
Долорес, я вже запізнююся. Мушу бігти. Але я повернуся. Я лише…
-Я хочу розповісти тобі цю історію. -Хочу її почути.
Я хотів зробити щось серйозне зі своїм життям.
І ось я тут. Виступаю на розігріві у Крістели.
Люблю ваші історії. Знаєте, це як почути про історичні події.
Це ж sí se pudo?
-Типу, sí se puede. -Точно.
Нікуди не йдіть.
Я зараз повернуся.
-Я чекатиму на тебе. Добре. -Авжеж!
Добре!
Гучно привітайте мою найкращу подругу
з Ріо-Гранде-Веллі, штат Техас,
Крістелу Алонзо!
Так!
Подивіться на нас!
Ми це зробили!
Ці часи минулого року, це нас випробовував Господь.
А зараз подивіться. Ми тут та кажемо:
«Подивіться! Ми досі живі».
Це неймовірно.
Слухайте, я не знала, чи зможемо ми це подолати.
Ми стартували з COVID-19,
а зараз прямуємо до COVID-24.
Я присягаюся,
COVID зараз як «Зоряні війни».
Кожний місяць з'являється нова серія.
Ніби: «Боже, вже вийшов Омікрон,
а я ще не додивилася "Мандалорець"».
Нічого собі.
Це не мало так статися.
Не мало бути так важко.
Я зростала під фільми жахів.
Я люблю фільми про зомбі.
Там завжди є так сцена, коли ти дізнаєшся:
«Боже, та це ж зомбі».
Та завжди там десь 30 зомбі, а не лише один.
Але, коли я дивлюся таку сцену, я завжди гадаю собі:
«Це ж нереалістично.
Як сталося, що справи так погіршилися?»
Скажіть?
Бо якби я побачила хоч одного зомбі,
я б миттєво його вбила.
А звідки взялися 30?
Чому так виходить? Я почала міркувати та така: «Знаєте чому?
Бо в кіно ніколи не показують таку сцену,
коли якісь покидьки ходять по вулиці та:
"Я маю право на те, щоб мене вкусив зомбі.
Як американець я маю право на те, щоб мене вкусив зомбі"».
Ти не мусиш обирати, як ти помреш, дурнику.
Що це таке?
Усе, що відбувалося останні пару років, було вже занадто.
Я мусила провести локдаун у Лос-Анджелесі, мені не сподобалося.
Бо я зростала в дуже дружній родині.
А тоді, це був перший раз, коли я мусила робити щось наодинці.
Розумієте? Це дуже важко.
Моя родина, ми з півдня Техасу.
Ми з Мексики.
Та…
Це ж Південний Техас. Такий собі Південний Техас.
Наче, Південний Техас.
Моя сім'я має змішаний статус.
Якщо не знаєте, це коли половина родини задокументована,
а половина — ні,
і ми нікому не розказуємо, хто має документи.
Навіщо? Бо ми всі схожі як дві краплі!
У нас не було багато грошей у дитинстві.
Ми мали ділитися ванною та свідоцтвом про народження. Це відстій.
Мій брат Крістела ненавидив це.
Усе гаразд.
Іспанська — моя рідна мова, я вивчала англійську пізніше.
Я була дитиною, в якої англійська — друга мова.
Та я мусила вчити англійську…
Ви також?
Я вивчала англійську, дивлячись передачі, приміром, The Price Is Right.
А білі люди кепкували з мене.
Немає такого слова «Плінко».
Я вірила вам.
Я вивчала ваші слова та вживала їх у повсякденному житті.
«Я не можу прийти. Почуваюся плінко».
Виявилося, що такого слова немає.
Я люблю це слово.
Хочу назвати дітей Плінко.
Бо це по-мексиканські.
Плінко, ходи сюди.
Гадаю, я хочу назвати дітей Плінко, бо зростала в передмісті.
А в передмісті ми називаємо дітей якимось лайном.
Іноді ми називаємо дітей речами, які ми хочемо.
«Привіт, це моя донька, Мерседес. Як справи? Як життя?»
«А це мій син, Сплачений Газ. Як справи? Йди-но сюди».
«А де Відик? Хтось бачив Відика?»
Ось так я вивчала англійську.
Я сиділа біля телека та дивилися різноманітні передачі,
а потім повторювала, що почула.
Голоси, акценти.
У родині я єдина, в кого немає мексиканського акценту.
Знаєте, мій старший брат
народився та зростав у Мексиці.
І в нього такий стереотипний акцент. Як…
Це, ніби, тако могло говорити.
Це якби його навчав математиці Едвард Джеймс Олмос.
Розумієте мене? Хіба ні?
«У тебе має бути бажання».
Це дивно, бо ми зростали разом,
але говоримо, наче, зовсім не родичі.
Мій брат говорить: «Агов, сестро.
Пішли щось купимо попоїсти чи що?»
А я така: «Так, можна це зробити».
Або: «Може, подивишся, що знаходиться за дверима номер три?
Спускайся вниз!»
Розумієте мене?
До речі, якщо подумати,
Price Is Right — це шоу не для бідних людей.
Бо ми взагалі не знаємо ціну на брендові речі.
Ми купуємо ширвжиток.
Я зростала на все за долар. Це моя категорія на шоу.
«Скільки коштує апельсиновий сік?» «99 центів».
«А макарони з сиром?» «Це дорого. Це відкладемо».
Зараз я вже доросла та розмовляю трьома мовами.
Іспанською, англійською
та мовою білих.
Мова білих нагадує англійську, але з чудернацькими словами,
які я зазвичай не кажу,
приміром, «органічний» та «вирахування».
Наведу приклад.
У повсякденному житті, коли друзі туплять,
я така: «Хвойдо, ти ступила».
Але мовою білих це: «Пані, це неприйнятно».
Розумієте?
Щось у цьому є?
Трішки…
«Я тобі зараз вмажу!»
«Можна поговорити з завідуючим?»
Я зростала в місті біля мексиканського кордону в Техасі.
Мені завжди це здавалося цікавим, про це ми багато не говоримо,
скільки з таких як ми зростають у бульбашках. Розумієте мене?
Якщо ви з маленького міста або з великого,
якщо з передмістя, у вас не буде такого різноманіття,
не знатимете, що краще.
Так? Бо ви дитина. Це не ваша провина.
Я завжди кажу, коли ти дорослішаєш та входиш у цей світ,
зустрічаєш людей, яких ти не знаєш, стикаєшся з різними культурами,
це ваш обов'язок вивчити їх та розвиватися далі.
Саме це ви маєте робити.
Але це важко.
Спочатку це важко. Розумієте?
У моєму містечку на кордоні немає різноманітності.
Тобто ми там усі були мексиканцями.
Кожен мій сусід був мексиканцем.
Ми такі: «Мексиканцю». «Як справи, мексиканцю?»
«Як життя, мексиканцю?» «Усе добре, мексиканцю». Розумієте?
Потім я пішла до коледжу в Сент-Луїсі в Міссурі.
Та ніхто мене не попередив.
Я не була готова до того, що там зустріну.
Там були зовсім інші люди.
Нагадаю, раніше ми всі були мексиканцями.
Навіть коли я бачила людей по телебаченню, вони здавалися вигадкою,
бо телебачення здавалося таким далеким.
Отже, мій перший день у коледжі,
до мене підходить хлопець, який став моїм найкращим другом.
Він такий: «Привіт, як справи? Я — Байрон».
Я йому: «Мексиканцю!
Ти — найтемніший мексиканець, якого я бачила!»
А він такий: «Я — темношкірий».
А я така: «Овва».
Я не знала цього. Те ж саме з білими.
Я не знала, що в білих бувають такі різні відтінки.
Є білі та нічого собі білі.
Є такі білі, що тобі здається, що це привиди.
Ти така: «Ти тут вчишся чи передаєш повідомлення від мертвої матусі?»
Я не чекала, що побачу тих, хто теж зростав у бульбашці.
Це спантеличило мене.
На першому курсі у мене була сусідка з Теннессі.
Вона ніколи не зустрічала латиносів.
Ніхто з її родичів не зустрічав.
Її привезла мама.
Її мама навіть не знала, чи вмію я розмовляти англійською.
Ми розмовляли весь день.
Я навіть не знаю, може, вона сподівалися, що я щось забуду,
що в мене закінчаться англійські слова посередині дня.
«Привіт, як справи?» «Усе гаразд». «Ти впевнена?» «Ні, так, ні.
Ні.
Термін дії скінчився.
Оновити? Ні. Не працює.
Ні».
Отже, мама моєї сусідки вирішила запросити мене на обід.
Але вона хотіла вимовити всі слова.
Щоб знати, що я все розумію.
Вона вигадувала все мимохіть.
Вона така: «Привіт.
Отже…
Я хотіла спитати тебе…
може, підеш із нами
до італійського ресторану?»
А чому, в біса, італійський?
«Знаєш, що таке італійський?»
Я собі гадаю: «Дідько, я грала в "Супермаріо", я знаю, що це… Так».
«Я знаю, що таке італійський».
Я навіть знаю їх державний гімн.
«Ось там їх прапор. Так. Привіт.
Усі італійці працюють сантехниками. Поїхали!»
Та я погодилася, бо ніколи не їла італійську кухню.
Мама — кухар із Мексики в мексиканському ресторані.
Ми лише їли мексиканські страви.
Я нічого не знала та хотіла побачити італійські страви.
Отже, я така: «Так».
Сусідка моєї мами повезла нас до «Оліва Гарден».
Ті, хто не сміється, певно, не знають італійську.
Та все гаразд.
Я вас не засуджую, але треба трохи розвиватися.
Отже, ми приїхали до «Оліва Гарден».
Ми їли ці нескінченні хлібні палички та салати.
Як це буває в Італії. Так?
А ви знали, що в їх салати додають перець чілі?
Вони на вигляд як халапеньйо, але на смак зовсім інші, так?
Це коли бачиш білого хлопця з дредами, також кажеш: «Зовсім інший».
Розумієте?
Точно? Так?
Авжеж.
Отже, мама моєї сусідки бачить цей перець та втрачає береги.
Бо вона гадає, що це нас зблизить.
Я не жартую. Ця жінка хоче подарувати цей перець мені.
Вона дивиться на нього та…
Хапає виделку, наколює його,
дивиться на мене та каже…
«Я знаю, хто це хоче з'їсти».
Вона була така збуджена.
Я навіть не уявляю, як я мала відреагувати на її думку. Розумієте? Так:
«Дуже вдячна вам, пані!
"Оліва Гарден" назавжди!»
Мені булу тоді 18 років.
Це був перший день, коли я була десь, окрім Техасу.
Ніхто зі мною так ніколи не розмовляв.
Я не знала, як реагувати, що думати.
Частина мене, наче, сказилася:
«Ти що, расистська хвойдо!»
Але я хотіла це з'їсти.
«Слухай, расистська, але добра хвойдо! Неси це сюди!»
Якось я розказала цю історію другу.
А він такий: «Чому ти казишся? Це ж було 20 років тому?»
А я така: «Бо лише щойно зрозуміла, як це було принизливо».
Розумієте мене?
Іноді ви пригадуєте своє життя та круті події,
та такі: «Дідько, це ж було принизливо».
Але ми не здогадувалися про це, бо тоді це здавалося нормальним.
Це здавалося прийнятним.
Ось у чому й річ.
Маємо знати, що в житті
є такі речі, які вже не можна робити.
Бо вони неприйнятні.
Це коли люди кажуть: «Я більше цього не можу казати?»
Бо ви не мали це казати взагалі.
А чому?
Бо ви не мали цього робити.
Здається, що лише сьогодні ми можемо сказати: «Не роби цього».
Відверто кажучи, раніше я хотіла, щоб мене всі любили.
Я робила речі, які не хотіла робити, аби здаватися крутою.
А якщо я не подобалася, мені здавалося, що це моя провина.
«Що я роблю не так? Як це виправити?»
Вже за 30, я почала міркувати:
«Певно, я не люблю людей.
Ви приносите лише проблеми».
Зараз мені за сорок та я така: «Та пішли всі! У мене власні плани».
Так і є.
Я це люблю.
Обожнюю це.
Люблю дорослішати. Чим доросліше стаю, тим більше мені все по цимбалах.
Щойно відсвяткувала день народження. Виповнилося 43 роки.
Неймовірно. Обожнюю це.
Знаєте, чому обожнюю?
У 43 я ще не стара,
але вже не молода.
Десь посередині.
Відчуваю себе iPhone 6.
Так.
Знаю, що я — не остання модель,
але, знаєте, я — доступна та роблю все, як слід.
Так, я така.
Зустрічатися зі мною як зустрічатися з iPhone 6.
Так, у молодших жінок краща батарея.
У суботу вночі вони як у неділю вранці:
«До біса все! Зробімо це!
У мене заряд 47 відсотків!»
Я як iPhone 6.
О 10:30 вечора така: «Один відсоток, вимикаюся.
Залиш мене біля стіни».
Серйозно.
Я щойно пережила COVID.
Ніби ми розстаємося: «Я пережила COVID».
Це було дивно. Досі не відчуваю деякі запахи та смаки.
Було чудернацько.
Це мене підкосило.
Ось що вам скажу.
Я дізналася, що підчепила COVID на день народження.
Знаю, хочеться по-іншому відсвяткувати день народження.
Якось так: «З днем народження!»
Це було жорстко.
Щоб ви знали, мій день народження шостого січня.
Отже…
Я захворіла.
Усі казали мені: «Видужуй скоріше». Та все таке.
Я така: «Добре».
І нарешті я їм кажу: «У мене COVID.
Але я здужаю».
Дзвонить телефон. Від власника оселі.
І він такий: «Агов, Крістело.
Тут зараз поліція Лос-Анджелеса, хочуть поговорити».
А я така: «Дідько».
«Це таке ставлення до людей з COVID?
Боже мій».
Напевно, ще й коричнева жінка. Так?
А вони такі: «Ми спіймали хлопця, який крав речі у ваших сусідів,
у нього пакунок із вашим ім'ям.
Його ще не відкривали.
Треба, щоб ви його відкрили,
щоб сказати, скільки це коштує.
Бо після певної суми це вже стає серйозним злочином.
Хочемо дізнатися, за що маємо судити цього хлопця.
-Можете зійти донизу?» -Я така: «Авжеж!»
Я поклала слухавку та така: «Дідько, в тебе ж COVID».
Я дзвоню володарю оселі та кажу йому про COVID,
а він такий: «Добре,
А якщо поліція підніметься до вас?
У них будуть маски. Вони до вас не підійдуть.
Залишать пакунок, а ви самі відкриєте його
та скажете, яка ціна…
скажете все поліції».
А я така: «Ніби, непогано. Так і зробимо».
Отже, поліція заходить до мене. Вони несуть цей пакунок.
Вони стоять у кінці коридору. На них маски та все таке.
Володар оселі поруч. І ось я розумію,
що не можу відкрити пакунок без нічого.
А коли потрібні ножиці, ви ніколи не можете їх знайти.
А коли вони не потрібні, завжди попадаються на вічі.
Розумієте мене?
Мені щось потрібне, щоб відкрити пакунок.
А я нічого не можу знайти, йду на кухню по ніж.
Так.
І ось я така: «Я взяла ніж!»
Моя сусідка відчиняє раптом двері та така: «Дідько».
А я така: «Зайди всередину». Ну, ви ж мене розумієте, так?
Отже, я відкриваю пакунок та бачу,
що це чорна коробка, а на ній стрічка з логотипом Netflix.
А поліцейський такий:
«Це що — Netflix?
У мене тут Netflix. Мені на них байдуже.
Чому це Netflix надсилає тобі пакунки?»
А я така: «Я — комедіантка. Роблю для них шоу.
Вони хотіли мені зробити подарунок на днюху.
Гадаю, це їх подарунок».
А він такий: «І що це?»
А я така: «Не знаю. Зараз побачимо!»
Отже, я відкриваю пакунок,
а там ковдра.
Така собі мила ковдра.
І я така: «Це ковдра!»
А копи такі: «Лише ковдра?
У Netflix мільярди доларів, а вони надіслали тобі лише ковдру?
Кляті скнари!»
Уявляєте?
А я їм така:
«Ну, ми ж не зустрічаємося. Я ж не сплю з Netflix!»
А він такий: «Скільки коштує ковдра?» А я така: «Не знаю, це подарунок!»
А він: «Подивися, хто виробник!» Я така: «Добре».
Я подивилася, хто виробник, та сказала йому.
А він такий: «Чекай, я зараз пошукаю в Google».
І почав шукати в Google.
А потім такий: «Ковдра коштує 179 доларів!»
А я така: «Могли мені це не казати. Це ж подарунок на день народження».
А він такий: «Там ще щось є?
Краще, щоб було».
А я така: «Не знаю. Зараз подивлюся!»
Я дивлюся в коробку, а там свічка.
І я така: «Овва, тут свічка!»
А він такий: «Скільки коштують свічки?»
А я така: «По-різному. Десь від 5 до 95 доларів.
Бувають різні. Але вони красиві».
Він такий: «Хто виробник?» А я така: «Зараз подивлюся!»
Я сказала йому виробника. Він знову поліз у Google.
А потім такий: «Цілих 90 доларів. Нічого собі!
Цілих 90 доларів!
Більше, ніж половина ковдри!»
А потім каже напарнику: «Маємо тут 179 доларів та 90 доларів.
Скільки разом?» А потім такий:
«Ну, все, у нас крадіжка.
Маємо крадіжку».
І так зрадів.
Я відчуваю, ніби граю в якесь кляте «Поле чудес».
Така: «Невже крадіжка?»
«Так і є».
Отже…
Я така: «А що далі?»
Він такий: «Треба ваші дані.
Як вас звати?» А я така: «Крістела Алонзо».
А він такий: «Ваш день народження?»
Я така: «Шосте січня!»
А він такий:
«Це ж сьогодні!
Чекайте, у вас COVID на день народження?»
«Так».
А потім він такий: «Чекайте.
Шосте січня?
Це ж у цей день того року?
Захопили Капітолій?»
А я така: «Так, на мій день народження».
А він такий: «Дівчино!
Не щастить тобі з днями народженнями!
Тримайся!»
Люблю дорослішати, здебільшого.
Але знаєте, що мене бентежить?
Ваше тіло теж старішає.
Ваше тіло не таке, як було раніше.
Я пошкодила зап'ястя.
Якось я прокинулася,
а воно болить.
Я взагалі йому нічого не робила.
Я почекала декілька днів, бо подумала:
«Я ж нічого з ним не робила.
Має саме загоїтися».
Пройшов рік…
і зараз на мене чекає операція.
Так.
Маю зробити ортопедичну операцію.
У свого улюбленого хірурга-ортопеда.
Я ходжу до нього по два рази на півтора роки.
Зверталася до нього, коли були проблеми з плечем.
Він усе полагодив, а зараз зап'ястя.
Коли я до нього звернулася, він такий: «Ну, вам вже за сорок».
«Ну, добре, маю змиритися».
Ніби хотів сказати: «Таке буває після 40».
«Добре. У мене було гарне життя».
Ніби зараз у мене вже нова реальність.
А потім я почала міркувати: «А мені по цимбалах».
Я останнім часом так багато сміюся, але не відчуваю щастя.
Я нещасна.
Але нещодавно я полікувала зуби, та це лайно коштувало дорого.
Ось так я зараз плачу.
«Так прикро через вашу втрату».
«Ти можеш краще за нього».
Мої зуби такі дорогі, що коли помру, хочу бути в труні з відкритим ротом.
Ось так…
Не знала, що лікування зубів таке дороге.
Побачивши рахунок у клініці, я така: «Це за всіх пацієнтів, чи що?»
Прикро, що маю розраховуватися за зуби ще довгі роки.
Типу: «Дідько, коли ж я це заплачу».
Але в мене нові зуби, бо в 40 у мене є на них гроші.
Розумієте?
Зазвичай ми про це не говоримо.
У дитинстві в тебе не було нічого,
а потім ти дорослішаєш,
та заробляєш стільки, скільки не міг раніше,
це все змінює.
Ти не маєш бути багатим, бо ти багатий у порівнянні з собою.
Розумієте? Я зростала в злиднях.
І ось я доросла, в мене є гроші, на які не очікувала.
І зараз у мене поїхав дах.
Дідько… це так.
Знаєте, хто купує воду в пляшках?
У супермаркеті я купую речі не за знижками.
Ви, селюки, купуйте далі ці речі зі знижками.
У 40 у мене нові зуби, медична страховка.
Не вірите мені?
Я досягла успіху.
Знаєте прислів'я: «За гроші щастя не купиш»? Це дурня.
Так кажуть жебраки.
Мушу вам зізнатися, я купила щастя за гроші.
Коли з'явилися гроші, я пройшла терапію.
Виявилося, що в мене була депресія та підвищена стурбованість.
Я все своє життя вважала себе бідною.
Я міркувала: «Авжеж, я сумна, бо страшенно голодна. Так!»
«У вас депресія».
Лікар прописав мені ліки,
і зараз я постійно щаслива.
Люблю казати людям, що в мене депресія. Бо це слово багатіїв.
Маєш витратити купу грошей, щоб дізнатися, що в тебе депресія.
Деякі борються з депресією, я її плекаю.
Я всім кажу: «Знаєте що? У мене депресія».
Родина гадає, я вихваляюся: «У мене депресія».
«Дивіться, вона вихваляється».
«Я можу дозволити собі терапію».
Але після того, як я відчула себе краще, я схотіла й надалі себе так відчувати.
Розумієте? Схотіла бути щасливою.
«Як я можу це продовжити?»
Бо я збагнула, що маю доступ до речей, які я не могла дозволити собі в дитинстві.
Важко зрозуміти таке щастя.
Я собі зробила одну річ — написала список.
Список іграшок, які я хотіла в дитинстві.
Та я купила всі ці іграшки.
Це не дуже дорогі іграшки.
Але вони були дорогими в моєму дитинстві.
Та я награлася з ними всіма.
І я відчула себе добре.
Гадаєте, я гралася на приставці з пістолетом?
Ви, в біса, праві.
Я спізнилася на десятиліття, але я таки вбила всіх качок.
Цікаво, чи маю я ляльку-капустку Cabbage Patch doll? Авжеж, маю.
І я їй не кажу, що вона прийомна. Вона моя.
А це дійсно коштовна річ, бо в неї є свідоцтво про народження.
Я віддала це свідоцтво родині.
Я цим займаюся зараз, бо це мене робить щасливою.
Бо я перше покоління мексиканських американців.
Хочеться сказати ще щось…
Овва, так.
Так!
Коли ти — перше покоління,
життя для тебе трохи інакше.
У тебе немає різдвяних подарунків під ялинкою, які є у всіх.
Знаєте, що в нас було під ялинкою?
Більша відповідальність.
Кожного року моя мама така: «Сподіваюся, це гарний подарунок».
Коли мені було вісім,
я вже допомагала родині сплачувати комуналку та все таке.
Усе їм перекладала.
Перекладала рецепти, сподіваючись, що не вб'ю їх.
Розумієте?
Я така: «Ні, приймай два рази, не помреш».
У школі я постійно пригадувала: «Я сказала пити один раз чи два?»
Я пила молоко наче це кляте пиво.
Коли інші діти запитували, чи хочу я пограти в будиночок,
я така: «Я живу в будинку, стерво. Вали звідси».
Такою я була.
Зараз у мене є можливість подбати про себе.
А це, скажу вам, неймовірно.
Але іноді доводиться навчатися, як дбати про себе,
бо тебе цьому ніхто не вчив.
Дякую!
Так!
Зараз я ношу окуляри.
Не знаю, чи було у вас таке… в тих, хто носить окуляри,
пригадуєте, як вперше одягли окуляри? Ви такі:
«Це все завжди тут було?»
Коли ти дивишся в дзеркало та така: «Я що, латинос?»
Коли з'явилися окуляри, я відчула себе багатійкою. Я поїхала до Беверлі-Гіллз.
Я почала шукати багатіїв та розмовляти з ними.
Щоб бути такою: «Привіт, друже, ми обидва рулимо, так?»
Багатії люблять вихвалятися, які вони багаті: «Ми щойно з Парижа».
А я така: «А я щойно з оптики. Отакої.
Так!»
«Ми бачили Ейфелеву вежу». «А я побачила тут знак».
«Дивіться, окуляри, немає окулярів».
«Обожнюю це».
Люблю дбати про себе,
але ненавиджу вивчати, як про себе дбати.
Це важко.
Саме тому про це слід говорити частіше.
Зробивши собі медичну страховку, я не знала, що з нею робити.
Я цим ніколи не користувалася.
Я питала друга: «Як ти користуєшся страховкою?»
А він такий: «Іду до лікаря». А я така: «А я не ходжу до лікарів.
Є мазь Vicks для всього».
Я не жартую. Він такий: «Що за мазь?»
Ніхто мене таке не питав.
Я відчула, наче він ненавидить мене. Типу такий: «Що ти…»
Не знала, що сказати. Та така: «Що ти маєш на увазі?»
А він такий: «Що це за мазь?»
І тут я така: «Ох». Я все збагнула.
«Він же білий. У нього є страховка».
Розумієте?
І я така: «Не знаю, як тобі пояснити».
А він такий: «Для чого ти її використовуєш?»
А я така: «Для всього, чуваче.
Ти можеш навіть заклеїти нею пробиту шину. Це ж…
Це як надія в тюбику. Як Обама в банці. Як…»
А він такий: «Я зрозумів, ти застосовуєш її всюди.
Але якщо прочитати на банці,
для чого вона?»
А я така: «Хто читає, що там пишуть?
Я ніколи не читаю».
Без жартів, він бере такий мазь: «У неї ж вийшов термін дії».
А я: «Термін дії може вийти?
Що?»
І тоді я зрозуміла, що нічого не знаю про цю мазь.
Я взагалі не знаю, що це.
Я ніколи не читала рецепт на банці.
Я не знаю, що це за мазь.
Якби хтось приставив пістолет до моєї скроні
та спитав би: «Хвойдо, що це за мазь?»
Я відповіла б: «Застрель мене, я й гадки не маю».
І я померла б.
Але все було б добре, бо потім я помазала б рану маззю.
Та знову ожила б.
Ось яка крута мазь.
Ось де сила!
Отак я зростала. Я не зверталася до лікарів абощо.
Тож отримавши страховку, я не знала, що робити.
І я спитала друга: «Що з нею робити?» А він: «Сходи на перевірку».
А я така: «А що таке перевірка?»
Ви знаєте, що таке перевірка? Зараз у вас мізки вибухнуть.
Перевірка.
Це коли ви прокидаєтеся…
і не відчуваєте себе хворим…
але кажете собі: «Хай йому грець, піду до лікаря».
Я відкрила Google.
Перший лікар, до якого я звернулася,
був гінекологом.
Я ніколи в нього не була.
Мені 40, а я ще ніколи не була в гінеколога.
Не знала, навіщо вони.
Я подумала: «Хай там як, лікар є лікар».
Я не знала, що є лікарі для речей, що нижче талії.
Як дізнатися, що там у вас проблеми?
Я не чула там кашлю.
А якби й чула, я помазала б тією маззю.
Отже, я пішла на перевірку.
Не знаючи, чого чекати.
Я заходжу. А в лікарки такі срібні прилади, не знаю для чого.
Я дістала ключі та повісила на них.
Гадала, це вішалка.
До речі, я була там гола.
На мені якийсь паперовий халатик. Не чекаю жодного лиха.
По-перше, я подумала, що мій лікар — жінка.
Думаю собі: «Ця лярва мене полікує.
Вона мене роздягла, дала паперовий халатик,
а коли я встала на ваги,
була легенька, як кляте пір'ячко».
Бо коли я перевіряю вагу вдома, я гола.
Коли встаю на ваги,
на мені нема одягу. Бо одяг такий важкий.
Цей костюм важить десь 25 кіло.
Удома я гола.
Якщо жую гумку, я така…
На ваги я встаю навшпиньки, як той малюк-каратист.
Розумієте мене?
А в неї в руках такий планшет.
Та вона каже: «Добре, почнемо».
І я така: «Добре, почнемо».
Та дивимося одна на одну.
І вона така: «Гаразд.
У мене багато пацієнток. Лягайте, підіймайте ноги, перевіримо піхву».
«Якого біса?»
А я щойно заповнила всі папери.
Там було питання «Ким працюєте?» Я написала: «Комік».
Тож я гадала, вона жартує.
А вона така: «Подивимося піхву».
Я погодилася: «Добре, зараз покажу».
«Вам сподобалася?»
А вона так розлютилася.
Вона така: «Лягайте, підіймайте ноги, перевірю вашу піхву».
А я така: «Дідько. Тільки не в такому настрої. Ні».
Та дивлюся на неї.
А вона нічого не каже.
І тут я усвідомила:
«Дідько, не думаю, що вона бреше».
Та я така:
«Хочете подивитися мою піхву?»
А вона така: «Я ж лікар із піхов».
Я здивувалася: «Що?»
Мені стало так ніяково,
так соромно,
я подивилася на неї: «Пані, я так не можу.
Не мені немає білизни».
Це місце не готове для перегляду.
Там усе догори дриґом.
Треба все підготувати!
Коротше кажучи: «Ні».
Розумієте?
А вона все одно: «Лягайте негайно».
І я розумію, що мушу це зробити. Вона мене не відпустить.
І я лягаю, але роблю це дуже повільно.
Як дах у кабріолета.
Я роблю це дуже повільно, бо якась частина мене
досі вважає, що вона з мене жартує.
Ніби я зараз ляжу, а вона така: «Хвойдо, я тебе підловила».
Розумієте мене?
Я лягаю.
Підіймаю ноги.
Не знаю, чого очікувати.
Та роблю так…
А вона нічого не робить.
А потім каже: «Агов,
ви надто далеко. Трохи спустіться».
Я дивлюся на неї.
а її обличчя ось тут.
І я кажу: «Пані, здається, ви занадто близько».
А вона така: «Ні, ви занадто далеко. Спустіться».
Зараз я розлютилася та така: «Сама піднімайся!»
Я наче в суді кажу їй: «Сама піднімайся!»
І знаєте що?
Ця хвойда дійсно піднялася.
Вона почала оглядати мене, наче вона їде з оселі
та має очистити холодильник. Розумієте мене?
«Це прокисло».
Дуже серйозно підійшла.
І в кабінеті така тиша.
Йоу.
Коли я з кимось зустрічаюся, вони хоча б вмикають музику.
Щось на кшталт «Кінець шляху» чи «Вода зникає у землі».
А ця жінка зберігала повну тишу.
А потім вона закінчила.
Та пішла геть.
Як вони всі роблять.
Я знаю.
Ти все зрозуміла.
За деякий час вона повернулася з посмішкою на обличчі.
Каже: «Крістело, було дуже приємно познайомитися».
А я така: «Вибачте, те ж саме відповісти не можу.
Для цього вже запізно.
Я з Мексики. Після такого в нас йдуть заручини. Ні».
Якось так: «Нарешті у мене є свій лікар». Розумієте?
А потім я зрозуміла, що вона посміхається, бо має новини для мене.
Вона зайшла з посмішкою.
Та така: «Крістело, було приємно познайомитися.
Є така справа…
Гадаю, у вас діабет».
І перше, що я подумала: «Як глибоко вона, мабуть, дивилася?»
Та кажу їй: «Ви ж лікар із піхов».
А вона така: «Так, я лікар із піхов.
А у вас діабет».
А я така: «Овва».
Я подумала про це.
Ще раз подумала про це.
Та така:
«Який же має бути в тебе діабет,
що його виявив лікар із піхов?
Я навіть не знаю, чи передається діабет статевим шляхом?
Що мені зараз робити?
Чи мушу я дзвонити всім своїм партнерам та повідомляти про це?
Агов, чуваче, я щойно зробила тест. Він позитивний. У мене діабет.
Не знаю, чи це заразно, але хочу, щоб ти знав.
Переказуй вітання усім своїм партнеркам. Бувай».
А потім я стала думати: «Якщо це заразно? Від кого я це підчепила?»
І ось я вже хочу всім подзвонити
та сказати: «Ти що, клав цукор собі на піструна?
Це був презерватив або пакет від фруктів? Що за лайно?»
А потім вона мені каже, що виявила діабет із аналізу сечі.
А чому б цього не почати?
Я тут така розгублена.
Я ж не знаю медицини.
Що далі? Окуліст знайде кандидоз?
Як це, в біса, працює?
Я була така розгублена. Як вона дізналася? Вона просто туди подивилася
та побачила там Віллі Вонку та шоколадну фабрику?
Подивилася униз, а там маленькі умпа-лумпи танцюють із дудочкою.
Та співають пісеньки?
Умпа-лумпа ду-па-ді-да
У цієї хвойди діабет ступеня два
Що взагалі сталося?
Зараз я нічого не можу робити.
Та нічого й не роблю.
Цілий день сиджу вдома та дивлюся шоу про вбивства.
З мене досить.
Не знаю, чому мені так подобаються ці шоу. Я поїхала на них.
Йоу.
Коли дивлюся «Медичний детектив»,
це як порно для мене.
Сиджу собі на дивані: «Усе вірно. Вбивство через страховку».
Я через це пройшла.
Є такий канал Investigation Discovery.
Показують вбивства 24 години на добу, сім днів на тиждень.
Вбивство, лише вбивство!
Я дивлюся його так часто, що почала вболівати за цих людей.
На тому тижні жінка вбила чоловіка, та я така: «Добре, Лідіє.
Чоловіки нам не потрібні».
Я дивлюся так багато шоу про злочини, що, мабуть, сама можу їх розкрити.
Якщо я десь їду та бачу, повідомлення про зниклу особу,
я така: «Дідько, я у справі».
Я починаю пошуки.
Боюся, що колись це зайде надто далеко.
Мене зупинить коп та спитає:
«Ви бачили знак зупинитися?» А я така: «Звісно, ні. А що?
Я зараз шукаю Аманду. Якого біса ви чіпляєтеся?
Цей знак зупинитися не рухається. Де Аманда?»
Якось я прокинулася та розізлилася.
Напевно, ви помічали, що люди мого віку та старші,
нам ніколи не дякували, що ми розробляли інтернет.
Ми зробили це для майбутнього. «Нема за що, майбутнє».
Це ми зробили.
Бо зараз я на тій стадії, коли бачу дітей, які нудьгують,
а вони ніколи не знали, що таке не мати жодних технологій.
Ми мали все вигадувати.
А зараз люди засуджують тебе. Приміром, я не збагну TikTok.
Я кажу: «Я не розумію TikTok. Поясніть мені».
А вони такі: «Ти просто стара». «Пішли ви.
Знаєте шо? Це я дала вам TikTok».
Я пройшла таке лайно як Myspace,
щоб ви мали цей TikTok.
Ви не знаєте, як це, коли друзі не говорять із тобою,
бо ти не поставила п'ятірку їхнім фото.
Що таке TikTok?
Я серйозно.
Почався локдаун і TikTok просто вибухнув. Там були одні сімейні танці.
Люди вмирали по всьому світу, а вони такі: «Слідкуйте за ритмом».
Бабусю?
Що це?
Для мене TikTok, це коли привабливі люди десь хвилину вказують на речі.
«Знаю, що я живу з батьками, але в мене є ділові поради».
Це ми вивчили Інтернет. Подумайте про це.
Ми були технічними піонерами.
Якось ми прокинулися, і ось — бабах.
CD диски з записами на 1500 годин.
Ми не знали, що робити.
Мали щось вигадати.
Не було ще YouTube.
Ми мали підключатися до Інтернету за допомогою телефона.
Стаціонарного телефона.
Деякі з вас не уявляють, що я верзу.
Поясню про стаціонарний телефон.
Колись давно у родини був лише один телефон.
Зазвичай він висів на стіні.
Якщо пощастить, у нього був довгий шнур.
Можна було розмовляти на кухні, у вітальні…
Ви завжди знали, коли треба повертатися, бо було так…
Якщо вам був потрібен Інтернет, треба було вимкнути телефон,
підключити його до комп'ютера та викликати Інтернет.
І сподіватися, що там буде вільно.
І завжди здавалося, що Інтернет зараз відключиться.
Ось так: «Нічого собі, я навіть не уявляла. Але поїхали».
«У вас повідомлення».
«Від кого це?»
Скористатися телефоном було щось.
Ми були такі збудженні від використання телефона.
У дитинстві, коли вам дзвонять, це щось неймовірне.
Це наче якийсь ритуал. Коли люди вам дзвонять.
«А Крістела є?» «Боже, та це ж я! Привіт!»
Це було неймовірним, бо не кожен міг таке зробити.
Зараз, коли ми всі на зв'язку, коли хтось дзвонить:
«Дідько, хто це мене турбує?
Краще напишіть повідомлення, хай йому грець».
Я очікувала набагато більше від Інтернету.
Гадала, ми всі станемо розумними. Станемо такими собі геніями.
Я ботанік. Я гадала: «Отак і починається "Зоряний шлях".
Ми всі станемо дуже розумними».
А що вийшло? Ми такими не стали.
Ми тупі.
Поміркуйте над цим. Зараз 2022 рік.
Вже минуло сім років із подій «Назад у майбутнє 2».
Де летючі автомобілі?
Немає повітряних скейтбордів.
Єдина річ, яка справдилася, — Біфф став президентом.
Було важко підтримувати зв'язок із людьми.
Але ми мали спробувати.
Мій перший мобільник мав «нічні та хвилини для вихідних».
Не хочу вихвалятися.
Але колись
кожний мобільний пакет йшов із сотнею вільних хвилин.
Коли ці хвилини закінчувалися,
кожна наступна хвилина коштувала тисячу доларів.
Якщо хочеш поговорити з кимось про щось,
треба чекати вихідні або дев'яту вечора.
Решту тижня думаєш: «Сподіваюся, та лярва ще не померла».
Але зараз ми настільки на зв'язку, що це роз'єднує.
Соціальні мережі? Ми там інших навіть за людей не рахуємо.
Усі хочуть начистити один одному дупу.
Іноді там говорять правильні речі, речі по темі.
Але зазвичай люди там шукають абищо. Вони просто хочуть показитися.
Я, приміром, не можу писати абищо в Twitter, щоб нікого не образити.
Наприклад, пишу щось просте: «Ненавиджу трафік».
І дехто обов'язково напишіть: «Агов, хвойдо!
Мій дідусь наполовину ірландець, наполовину трафік!» А я: «Що?»
Я така: «Невже?
Що?»
Ось, що вам скажу. Треба всім зібратися,
щоб побачити, що ми всі вміємо.
Зараз усе заплутано.
Але так не має бути.
Ніколи не думала, що расизм повернеться таким чином.
Він нікуди й не йшов.
Але та сила, та пиха,
я ніколи не очікувала, що вони це все знову матимуть.
Але вони, в біса, зараз такі.
Я не очікувала, що повернеться Ку-клукс-клан.
А вони вже тут, загортаються в білі простирадла.
Певно, бути расистом дуже накладно,
бо витрачаєш купу грошей на відбілювач.
Це ж яка має бути пральна машинка?
Я почала думати про це лайно.
Я така: «Я хочу протистояти цьому.
Як я можу це зробити?»
Та я подумала: «Це ж група ненависті».
І знаєте що? Я ненавиджу ненависть.
І я така: «Ненавиджу цю ненависть».
І думала собі далі
та така: «Знаєте? Саме цим я й займатимуся.
Започаткую групу.
Клуб ненависті до ненависті».
Ми ненавидимо ненависть.
І будемо носити коричневі простирадла.
А якщо вони забрудняться, нам це буде по цимбалах.
Я лише пропоную це вам.
Я ще думаю над деталями. Зрозуміло? Отже…
Це група ненависті до ненависті.
Це відкрита група, але лише для латиносів.
Добре. Отже…
Ненавидимо ненависть! Запрошуємо всіх. І лише для латиносів.
Я назву її
«Ке-Ке-Ке».
Бо кожного дня я дивлюся новини та кажу собі: «Ке?
Ке? Ке?»
Мовою білих людей це: «Що?
Що-що?»
Настав час визнати це лайно.
У світі багато років існує чимало маячні,
маємо це виправити.
Приміром, багато гадають: «Мексиканці захоплюють наші робочі місця».
Ні, нічого вони не захоплюють.
Це лише так здається, бо цим займається Маріо Лопес.
Це Маріо Лопес захоплює ваше робоче місце.
Цей хлопець не відмовляється від жодної роботи, хіба ні?
Це такий стереотип.
Коли кажемо: «Мексиканці захоплюють наші робочі місця».
Люди гадають, що ми прокрадаємося до Білого дому
та такі: «Дідько, вкраду собі посаду голови відділу кадрів».
Правда в тому, що вам не потрібна така робота.
Знаєте, як я здогадалася?
Бо я ніколи не бачила, щоб біла жінка збирала в полі овочі
разом із латиносами.
Такого ніколи не побачиш. Десь у полі ця біла жінка:
«Боже, Маріє, сьогодні так спекотно».
Клята спека.
«Я вже випила дві пляшки кокосової води.
Зачекай, підведу губи.
А зараз до роботи.
Я підключила Fitbit, щоб рахувати кроки.
Агов, може, підемо після цього до італійського ресторану?»
Дякую! Мене звати Крістела Алонзо! Ви просто неймовірні!
Дуже всім дякую!
Крістело, я досі тебе чекаю.
Сподіваюся, ти не забула про мене.
Знаєш,
є один рух, який ми маємо очолити. Так.
Маємо врятувати демократію, Крістело. Серйозно. Я досі на тебе чекаю.
Що сталося?
Набери мене.
Переклад субтитрів: Роман Нікулін
Овва! І вгору.
Скористайся колінами, Пейдж. Давай, підіймай!