Downloaded from YTS.MX
Toliko ljudi živi svoj život tražeći izlike.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Odbijam živjeti u sjeni onog „što ako”.
29. SIJEČNJA
Želim da moja obitelj zna da ima sina, brata, oca i muža
koji daje sve od sebe.
Danas ću zakoračiti u svoju sudbinu.
Ovo putovanje ne bi trebalo biti lako.
Trebalo bi biti teško.
Trebalo bi biti izazovno jer ovo moje putovanje…
nije za slabiće.
Dame i gospodo…
NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
David A. Arnold!
Što ima?
Cleveland, Ohio!
Što se događa?
Sjednite.
O, Bože.
Prošli sam put bio u komičarskom klubu.
Ovaj smo put u kazalištu.
Koji se kurac događa?
Sretan sam što sam vani. Ne znam što da radim.
Reći ću vam nešto.
Hvala.
Lijepo je vratiti se.
Dobro je vratiti se kući. Ovo je vrijeme sranje, ali…
Rekao sam djeci… Oni su iz L. A.-a, nikad nisu bili ovdje.
Moja kći ima traperice s velikom rupom.
Osjetit ćeš ti onih -12 stupnjeva.
Djeca ne slušaju.
Kad smo izašli…
Kažem vam, koljena su joj se ukočila.
Rekla je: „Ovo sranje je…”
Ovo je taman na vrijeme.
Na turneji sam posljednjih šest mjeseci,
prošao sam 20 gradova.
Doslovno je završila kad je trebala.
Morao sam otići iz te kuće.
Nisam mogao…
Sjećate se kad su nam rekli „dva tjedna”?
Tad sam rekao da naravno da mogu izdržati dva tjedna.
Razgovarao sam s djecom da vidim kakve ljude odgajam.
Slušao sam ženine priče
od početka do kraja.
Ne znam za vas, ali kod mene to nije lako.
Jeste li ikad slušali nekoga tko ne zna pričati priče?
Nakon šest minuta pitaš: „Jebote, o čemu ti pričaš?”
Pa nakon 13 minuta: „Da skratim priču…”
Ne, kujo. To smo trebali napraviti prije 13 minuta.
Moraš ovo završiti.
Počeo sam se družiti na parkiralištu trgovine blizu moje kuće.
Ondje su samo tipovi.
Prošao sam jedan dan i vidio tipove kako sjede u autima.
Pitao sam što se događa. „Više ne možemo biti kod kuće.”
Tipovi puše, gledaju kroz prozor.
„Ubit ću nekoga ako se vratim.”
Ne bismo trebali tako biti zajedno.
Po cijele smo dane zajedno.
Ne bismo trebali tako biti zajedno.
Probudiš se i pitaš se: „Ovako će biti cijeli jebeni dan?”
Trebali smo biti zajedno deset sati dnevno,
s time da od toga osam sati spavamo.
Ostaju nam dva sata dnevno da uništimo ovu vezu,
ako ćemo to učiniti.
Prvi tjedan na turneji žena mi šalje poruku:
„Nedostajemo li ti?”
„Moram biti iskren…
Dobro sam.”
Živiš s nekim…
Ako živite s nekim, idete si na živce.
Sve vam ide na živce.
Ako živite s nekim, ne možete samo ustati i krenuti u dan
a da netko nešto ne treba.
Svaki put. „Ideš u kuhinju? Kamo ćeš?”
Ne, uzimam daljinski.
„Dodaj mi časopis.” „Zašto uvijek nešto trebaš?”
Kad god ustanem, želi da joj donesem nešto i odnesem nešto.
Sama si idi po to!
Pusti me da živim svoj život. Shvaćaš?
Dovraga.
Sjedili smo na kauču da vidimo tko će duže izdržati.
Nitko ne želi ustati
jer zna da mora nešto donijeti drugoj osobi.
Skoro smo se popiškili.
„Popišat ću po ovom kauču prije nego što ti još nešto donesem.
Kunem se.”
Moja žena pije mnogo vode. Još netko?
Nosi svoju bočicu…
Ne volimo vas.
Vodopije uvijek misle da svi žele vodu.
„Treba li tko vode?” „Ne! Samo ti. Ti si jedini.
Otići ćemo u trgovinu ako ćemo trebati.”
Moja žena nosi vodu kamo god da ide.
Nikad je ne zaboravlja.
Dok ne odemo u krevet, svake večeri.
Svaka večer u mojoj kući počinje na isti način.
„Što?”
„Mislim da sam zaboravila vodu.”
Zašto ovo radiš? Nemaš vodu u pidžami.
Onda postane pasivno-agresivna. „Ako se slučajno nađeš dolje,
donesi mi vode.”
Ma tko se nađe dolje?
Kad si posljednji put išla piškiti i našla se dolje?
„Donijet ću Julie vodu kad sam već dolje.”
Sama si je uzmi!
Išli smo si na živce, svađali smo se…
Svađamo se. Svađamo se svaki dan.
Nisu to velike svađe,
ali svaki dan se sukobimo.
„Što, kujo? Imamo problem?”
Ona mi to govori svaki dan.
Bojim je se!
Supruga i ja se svađamo. Znate li koliko smo mi dugo zajedno?
Svađat ćemo se pred tobom,
razgovarati o tebi
i boli nas kurac što si tu.
Jeste li ikad bili vani s parom koji se svađa?
„Ovo postaje osobno. Da idemo?”
„Rekao sam ti da ne želim jesti s njima,
ali ipak si me dovela ovamo.
Jebiga, Julie, jedimo.”
Svađamo se jer znamo da ne možeš samo…
Predugo smo u ovoj kući. Predugo smo zajedno.
Moja supruga i ja dovoljno smo dugo zajedno da se slažemo
da nas uopće ne zanima što priča druga osoba.
Koliko dugo morate biti u braku za to?
Neki dan smo razgovarali, a usred mog govora samo je izašla iz sobe.
Nije ništa rekla, samo je otišla.
Nisam se ni uvrijedio. Tako je.
Trebala je otići i prije, neću lagati.
Mnoge veze nisu preživjele ovu pandemiju.
Bili ste u vezama koje nisu uspjele.
Shvatiš da više ne želiš biti s tom osobom.
Jedan moj prijatelj napustio je obitelj.
Samo je izašao i nije se vratio.
Znate kako provjeravate poštu? Ne najavljujete da idete to napraviti.
Samo provjerite poštu.
On je izašao i otad ga nismo vidjeli.
Kad napustite obitelj,
dio toga je da nestanete i da vas više nikad ne vide ni ne čuju.
Ne i s ovim tipom. Uvijek mi odgovori na svaku poruku.
Pitao sam ga gdje je.
„Otišao sam.” Što?
„Hoćeš li se vratiti?” „Ne.”
Pitao sam: „Jebote, tko napusti obitelji
pa šalje poruke prijateljima iz prošlosti?”
Svaki put kad bih izašao iz kuće tri mjeseca nakon toga
žena bi me pitala kamo idem.
„Ne brini se, vraćam se.
Neću ostaviti svoje stvari.”
Prijatelj je otišao,
a imao je veliku kolekciju cipela vrijednih 25 000 dolara.
Ostavio je sve to. Nije se vratio po stvari.
Razumijete li koliko vam je dosta da ostavite sva svoja sranja?
Izašao si i to je sad tvoja odjeća.
Situacija je toliko loša da odučiš
da ti je ta odjeća dovoljna za novi početak.
„Jebeš sve u toj kući.
Ne trebam naočale, osobnu iskaznicu. Ne trebam ništa.
Radije idem obavljati birokraciju nego da se vratim kući.”
Rekao sam ženi: „Ako ja odem, uzet ću sve svoje stvari i pola tvojih.”
Nitko to ne radi.
Znam kako stojim.
Znam kako stojim u životu.
Taman čekam krizu srednjih godina.
Sad sam u tim godinama, pogotovo u Hollywoodu.
U godinama si kad ostaviš prvu ženu,
nađeš novu, mlađu ženu
i nje se držiš.
Pogledajte žene. Vrijeme je da budete ostavljene.
Pogledajte ta lica.
Kad malo razmislite, ovo u teoriji zvuči sjajno.
Nešto novo i zabavno.
Ali u stvarnosti, radit ćeš iste stvari kao i s onom prvom.
Ne događa se ništa novo.
Razumijete? Ništa novo.
Vodit ćemo iste razgovore.
Ako nabavim mladu ženu, moram i s njom imati dijete.
Ona mora imati sve što i prva žena.
Reći će: „Vi imate dijete, mi nemamo ništa.
Želim vidjeti…”
To sranje.
I evo me na vjenčanju najstarije kćeri. Imam bebu u krilu.
Imam 68 godina i pospan sam.
To ne zvuči zabavno.
Nekoliko mojih prijatelja ostavilo je prvu ženu.
Sad imaju mlade žene, 15 godina mlađe od njih.
Jedan je nedavno proslavio treću godišnjicu braka.
On i njegova žena.
Ona je 15 godina mlađa od mene. On je mojih godina.
Zamislite ih kako plešu na svadbi.
Ona je plesala kao luda.
On se pak mučio.
S onim staračkim izrazima lica dok pleše.
Nazvao sam ga i rekao da makne snimku.
„Izgledaš kao da se mučiš.
Makni tu snimku.”
Neću to raditi!
Sjedit ću ondje sa ženom,
jest ćemo čips i zajedno se raspasti. To ćemo napraviti.
Ništa od toga.
Pokušavamo se riješiti djece. To moramo učiniti.
Ako želite osvježiti vezu,
riješite se svoje djece.
Imam dvoje djece, 14 i 16 godina.
Reći ću vam nešto. Prije svega, ta nova djeca…
Nevjerojatna grupa ljudi koja misli da ima pravo na sve.
Stvar je u sljedećem.
Znam da su takvi jer smo ih mi napravili takvima.
Moja djeca… Svi žele za svoju djecu nešto bolje
nego što su oni imali.
„Ja sam ispao prilično dobro.
Koji mi je onda cilj? Što pokušavam?”
Ovako znam da sam pretjerao.
Moja kći Anna Grace navršila je 16 godina. Htjela je razgovarati sa mnom.
Nikad to nisam rekao ocu.
Zapravo, draže mi je bilo da ne razgovaramo.
Kaže ona meni: „Navršit ću 16 godina.
Želim razgovarati o tipu auta koji bih htjela.”
„Želim čuti što ti misliš da ćeš dobiti.”
Rekla je: „Sviđa mi se G-Wagon.”
„Što misliš da se ovdje događa?
Zašto misliš da uopće postoji šansa da ćeš dobiti G-Wagon?
Zašto misliš da ćeš dobiti auto od 100 000 dolara?”
Julie inače brani sve što djeca kažu, ali ovo ju je naljutilo.
Rekla je: „Ja ga jebem, a nemam G-Wagon.
Ti sigurno nećeš dobiti G-Wagon.
Dobit ćeš Corollu iz '98. Odjebi.”
Zašto misliš da ćeš dobiti G-Wagon?
Dobivaju sve što žele.
Ova generacija daje im sve.
Generacija koja dobiva trofeje za sudjelovanje. Da vam kažem nešto.
Imate trofeje za sudjelovanje u kući?
Vaš djeca neće ništa postići. Znate?
Kažem vam, to je sranje.
„Svi su pobjednici!”
Ne, jebote. Nisu!
Znam neke gubitnike.
I previše radim da bi me se svrstavalo u isti koš s tim gadovima.
Zašto bi pobjednik dobio istu stvar kao i gubitnik? Da čujem.
Čemu ih učimo? Svi su pobjednici. Ne!
Nema stambenih kredita za sudionike, zar ne?
Kad je banka rekla:
„Znamo da vam ne ide i da ne zarađujete mnogo,
ali u ovoj su banci svi pobjednici.
Evo vam kredit. Sretno!”
Ma odjebi! To nije stvarno!
Trofeji za sudjelovanje, certifikati…
Obožavaju davati certifikate toj djeci.
Kći mi se vratila iz škole u trećem razredu s certifikatom
za volontiranje u školi.
Objesila ga je na zid pokraj mamine diplome.
Ponosna!
Rekao sam: „Ne makneš li to sranje odavde…
Mama ti je naporno radila za diplomu,
a ti si objesila certifikat za dijeljenje slamki za sokiće?”
Ništa od toga!
Uvijek neki certifikati, trofeji za sudjelovanje.
Problem je što je igralište premekano.
To je problem.
Kad sam se ja igrao, igralište je bilo od asfalta.
Igralište je bilo od betona, staklo je bilo posvuda.
Pao bi, raskrvario koljeno, ustao i nastavio igrati.
Jeste li vidjeli nova igrališta, pogotovo u dobrim četvrtima?
Podloga je od spužve.
Promijenili su Zemljinu podlogu kako bi zaštitili te klince.
Sad samo skakuću kroz život jer sve je sjajno.
Moj Bože!
To sranje nije stvarno!
Ništa od toga nije stvarno.
Tako je to danas. Ja sam odrastao u 80-ima.
Odrastao sam u 80-ima i znam da je tad bilo sranja.
Radili smo hrpu loših stvari,
ali morali smo izvući pouke i sranja ostaviti iza sebe.
To sad radim sa svojom djecom. Moraju imati ono nešto u sebi.
To stalno govorim djeci.
Moraš imati ono zbog čega ćeš se boriti kad postane teško.
A bit će teško.
Razumiješ? To je dio života.
Nije me briga koliko si bila sjajna u srednjoj ili na faksu.
Moraš imati to nešto.
Ja sam maturirao među najgorima u svojoj generaciji.
Razumijete?
Moje je ime bilo iznad imena čovjeka koji je tiskao programe.
Nisi mogao biti niže od toga.
Ali imam to nešto u sebi
i to tražim u svojoj djeci.
Moraš to imati. Pokušavam raditi stvari.
Trudim se. Moja su djeca igrala odbojku.
Dugo smo imali trofeje za sudjelovanje.
Shvatio sam da su stekla krivi dojam o sebi. Ne sviđa mi se to.
Ako ćemo nastaviti igrati, igrat ćemo prave sportove.
Počeli smo igrati odbojku kao da smo u klubu.
Ne znam znate li išta o klupskom sportu, ali važne su dvije stvari.
Jako je skupo i jako konkurentno.
Dajete tisuće dolara za hotelske sobe u drugim državama
da gledate kako igraju.
Ako dajem tisuće da te gledam kako igraš,
jebeno se potrudi, shvaćaš?
Sjećam se da je Anna Grace imala 13 godina i odveli smo je u klub.
Otišla je u Vegas
gdje se održavao turnir.
Čim je izašla na teren, vidio sam da je vidjela
da ovdje nije bitno sudjelovati.
Te su cure imale onaj pogled u očima.
Lopte lete uokolo…
Vidim da joj je samopouzdanje poljuljano. Ne sviđa mi se to.
Jedva je reagirala na loptu, a ja sam podivljao.
Onaj bijes kad osjećate toplinu u prsima…
Na tribini sam s ostalim roditeljima i koračam, gledam Annu Grace.
Julie kaže da sjednem.
„Začepi, Julie. Nisam potrošio sav taj novac da dođem, a ona…
Ubit ću sve ovdje!”
Mojoj je ženi to bilo strašno.
„Kako to možeš reći?”
Šališ se? Otac nam je to govorio jednom tjedno dok smo odrastali.
Svaki smo tjedan čuli: „Ubit ću sve ovdje!
Onda ću ubiti i sebe!”
Rekao sam, „Čekaj malo!
Svi moramo umrijeti zbog soka od trešnje?!
Što je ovom crnji?”
Nikad nisam shvaćao takvu ljutnju. Dosad.
Gledam Annu Grace kako gleda naprijed,
kao ne vidi da buljim u nju.
Ali znam da osjeća tu vrućinu na licu.
Čim smo se pogledali, rekao sam: „Razbit ću te čim ovo završi.”
Svađali smo se u autu četiri i pol sata na putu do L. A.-a.
„Ne trudiš se.” „Trudim se.” „Znam kako izgleda kad se trudiš.”
Tako zvuči kad se posvađaš s tinejdžericom.
Ukratko, prestala je trenirati.
Ovo sam naučio.
Kad u obitelji imaš mišljenje s kojim se drugi ne slažu,
moraš ga pustiti.
Jer bez obzira na sve, na kraju će kriviti tebe.
Ja želim reći da ne odustajemo, da završimo ono započeto,
trudimo se bez obzira na sve.
Mislim da je to dobra lekcija.
Ali to su pretvorili u ovo: „Tvoja je energija loša, tata!
To nas sve uništava.”
Ovako zvuči ova generacija.
„Želiš da se sramim zbog svog tijela, to je emocionalno zlostavljanje…”
Znaš što je emocionalno zlostavljanje? Dati 3500 za Vegas, a ti…
To je zlostavljanje.
Tri godine nije ništa radila.
Pa je konačno otišla u novu privatnu školu.
U školi su joj rekli da mora odabrati izborni predmet.
Uključi se. „Anna Grace, izaberi nešto.”
„Ne želim.”
„Ja ću ti nešto odabrati.
Nećeš samo ići u školu i biti na TikToku.”
Na kraju sam ja odabrao.
I ovo sam naučio.
Kad svojoj obitelji govorim nešto s čime znam da se neće složiti,
činim to u javnosti.
Jer znam da ne mogu skroz poludjeti kad smo među ljudima.
Bili smo u restoranu i odjednom sam rekao: „Anna Grace, odlučio sam.
Vratit ćeš se odbojci.”
Poludjela je. „Ne želim igrati!”
Vikala je: „Moji odbojkaški dani su gotovi!”
Kao da ima 49 godina, ozlijeđena koljena i više ne može.
Mlađa sestra Ashlyn ima 14 godina.
Ashlyn je prosvjednica i feministica u našoj obitelji.
Odmah brani svoju sestru.
„Ne možeš je natjerati. Ona je žena, ti si muškarac. Nećeš joj reći…
Marširat ćemo…”
Rekao sam: „Angela Davis, umukni. Nitko te nije ništa pitao.”
„Anna Grace, imaju probne treninge.
Ići ćeš i pokušat ćeš, ne želim čuti ni riječ.”
Za tri dana Anna Grace ide na trening. Ta tri dana nije razgovarala s nama.
Odlično mi je što misli da će me tako povrijediti.
Meni se to sviđa, razumijete?
Jer znam da tri dana neće tražiti ništa od mene.
Treći dan dobili smo poruku od nje u grupnom obiteljskom razgovoru.
Napisala je sljedeće.
„Jebote, roditelji.
Upala sam u ekipu. Tako sam uzbuđena.” Emoji srce.
Dakle…
David kojeg su tijekom 80-ih odgojili Barbara i Eddie
primio se rečenice u kojoj je pisalo „jebote”.
S kime ti to jebeno razgovaraš?
Otkad si počela psovati pred obitelj?
Ali David koji želi da napredujemo
primio se onog dijela „tako sam uzbuđena, emoji srce”.
Nadam se da će taj trenutak povezati s onime od prije tri tjedna
kad je vikala da su odbojkaški dani iza nje!
Shvatit će da, ako nadiđeš neke poteškoće,
možda pronađeš uspjeh.
To želim da zna.
Narasla je 15 cm otkad je posljednji put igrala.
Vidio sam je kako igra kad sam prije šest mjeseci krenuo na turneju.
Djevojka igra.
Blokira, sudjeluje u igri.
Gledam kako joj samopouzdanje raste dok je na terenu, dok igra.
Nakon utakmice zagrli me i kaže: „Hvala što si me natjerao.”
„Ja sam ti otac. Posao mi je da vidim ono što ti ne vidiš.
Zapamti, bez obzira na sve, uz tebe sam.
Shvaćaš? Jer te volim.”
Rekao sam…
„Ali ako mi opet opsuješ u poruci,
ubit ću sve ovdje. Čuješ li me?”
Moramo izvući pouke i ostaviti sranja iza nas.
To ja radim.
Radim stvari za njih čak i kad ne želim jer ponekad naučim nešto o sebi.
Htjele su psa. Ja ga ne želim.
Kao prvo, psi žive drukčije nego kad sam ja odrastao.
Vi novi vlasnici pasa pretjerujete. Mogu vam to odmah reći.
Vodite ih u trgovine,
nosite ih sa sobom u torbama…
Letio sam u prvom razredu i sjedio sam pored pudlice.
Pitala me što radim ovdje.
„Ne, kujo, što ti radiš ovdje?”
Ljubite ih u usta.
„Bože, tako te volim.”
Nećete se cijepiti, ali ovo…
„Ne želim to u svom tijelu.
Ali moj pas koji si liže jaja cijeli dan, to je u redu.”
Ma odjebi.
Pitao sam se zašto bih htio psa.
Imao sam psa u djetinjstvu. Tad mi je sinulo.
„Imao sam psa i bilo je grozno.”
Jedno od najgorih iskustava iz djetinjstva povezano je sa psom.
Odrastao sam u Clevelandu u Ohiju.
Imao sam osam godina.
Stajao sam na ulazu, a pas je vani pišao.
Zaustavio se neki auto, otvorio vrata, zgrabio psa i otišao.
„Ma što?!
Tata, uzeli su psa!”
Ovo je sve što mi je otac mogao dati u tom užasnom trenutku.
Rekao je…
„Uđi u kuću.”
Rekao sam: „Čekaj malo!
Nećeš ništa poduzeti?”
Poludio je.
„Koji kurac želiš da učinim, Davide? Pas je nestao!”
Rekao sam: „Ne smijemo mariti za pse!”
Godinama me to progonilo.
U ono vrijeme nisi razgovarao s roditeljima o svojim osjećajima.
Tvoj osmogodišnji um to je obradio sâm.
Godinama sam to vrtio u glavi.
Shvaćamo zašto je pogledao u onom smjeru.
Otišli su u tom smjeru.
Zašto gledaš ondje?
Mislio si da će napraviti krug i vratiti psa?
„Samo sam te zajebavao.”
Ludo je to što, bez obzira na sve,
na kraju ispadneš poput njih.
Govoriš iste stvari kao i oni jer to je jedini predložak koji imaš.
Čak i kad pomisliš da nećeš biti takav,
čujem se kako govorim iste stvari.
Ja sam odgojen…
Imam tri snažna, utjecajna muškarca koji su me odgojili.
Iako su vrlo različiti,
svi su bili ključni u tome da imam ono nešto u sebi.
Moj očuh,
moj tata
i moj djed.
Svi su vrlo različiti, ali ključni.
Moj je djed bio tip
koji je svima nama omogućio fakultet iako je sam imao osmogodišnju školu.
Da.
Gledao sam djeda kako radi svaki dan.
Kad bi te upoznao,
bio bi ponosan što je mogao razgovarati s tobom deset minuta
i znao bi u čemu je tvoj problem.
Ako nije mogao shvatiti, rekao bi da zna na čemu si.
To bi rekao.
Ne znamo što je to bilo,
ali ako te nije mogao shvatiti, bio si na tome.
Kad je ostario, recimo u svojim 80-ima,
najradije bi sjedio i pričao o meni
jer nije mogao shvatiti kako ću ja uspjeti u ovome svijetu.
Cijeli se život brinuo za mene.
A kad uđete u 80-te, ne trebate nikoga za razgovor.
Vodite razgovor s obje strane.
Moj je djed imao narančasti naslonjač u kojem nitko nikad nije sjedio.
Sjedio je u svom stolcu
i uvijek je izgledao uzrujano.
Znaš…
Ja…
Želim vam zahvaliti
jer ste slušali ovog malog.
Jer do danas
nitko nije htio čuti što David ima za reći.
Jer nikad nije ni o čemu pričao.
Vidite…
Ono što trebate shvatiti kod Davida Arnolda jest
da je ovaj dječak lijen.
Lijen je.
Ako mora hodati više od pola metra po komad kruha, umrijet će od gladi.
Ondje ćete ga naći. Mrtvog.
Leži 15 cm od kruha jer je lijen.
Ne znam odakle mu ta lijenost.
Imam 79 godina.
Radim od svoje osme godine.
Radim svaki dan.
Ustaneš, hodaš dva-tri sata do posla.
Radiš 10-12 sati.
Svaki dan hodaš kući 4-6 sati.
Nismo imali slobodne dane.
Radio sam u rudnicima ugljena u Zap. Virginiji.
Svaki dan, tako je.
Jednog sam dana radio, jedan mali nije obraćao pažnju,
zajebavao se, pustio kolica
i odsjekao mi ova četiri prsta, ali nisam prestao raditi.
Uzmeš prste, staviš ih u vrećicu
i završiš dan.
Sranje.
Imam 81 godinu.
Radim od šeste godine, razumiješ?
Vidiš…
Znao sam da će David Arnold imati težak put pred sobom.
Jer nije imao tatu.
Jer, znaš, njegova mama… Kvragu, jebala se uokolo…
Napumpao ju je jedan od onih brzih crnčuga.
Da, brzih.
Obavi što želi i brzo pobjegne, tako je.
Njegova baka i ja morali smo ga priznati.
I zaboravljam… Što?
Što je bilo kad smo došli vidjeti dječaka?
Sranje.
Petnaesti ožujka 1968. godine.
Sjećam se da smo došli u bolnicu
i čim sam ga pogledao, rekao sam: „Anna Mae…
Ovaj mali je lijen.
Shvaćaš?
Nije na svijetu dva sata, a već spava.”
To je lijenost.
Ja ne spavam tako.
Imam 83 godine.
Radim od svoje četvrte godine.
Ali
na kraju
moje vrijeme na ovom svijetu došlo je svome kraju.
Morao sam ići.
I kažem ti, brinem se za tog dečka svaki dan.
Kunem se pred Bogom, ne znam kako će uspjeti.
Nisam ga dugo vidio.
A onda jednog dana…
Vidio sam ga.
I hodao je.
Dva, dva i pol sata.
Pitao sam se kamo ide ovaj dječak.
I gledam ga
kako ulazi u neki komičarski klub.
Priča on svoje priče
i čavrlja s tim ljudima.
Onda sam ga gledao kako hoda
dva i pol sata natrag.
I gledao sam ga tako svaki dan
dugo vremena.
Dugo vremena.
Jednog mi je dana sinulo.
Ovaj dječak uopće nije lijen.
Samo je…
Trebao je pronaći svrhu radi koje će hodati.
Dakle,
kad ga vidiš.
reci mu:
„Tatice, vidim te.
Ponosan sam na tebe.”
Moj očuh nije imao posao, nije tražio posao
i jebeš sve koji su mu rekli da nađe posao.
Moj očuh bio je potpuno drukčiji tip.
Mislio je da ima pravo na slavu.
On je 50-ih osnovao grupu koja je postala popularna 70-ih.
-Zvali su se O'Jays. -Da!
Da.
Ali napustio ih je dan prije no što su zaradili milijun.
Cijelo djetinjstvo gledao sam ga kako pokušava dokazati
da njegova najveća pogreška uopće nije bila pogreška.
Ne znam poznajete li nekoga iz 70-ih.
Očuh mi je iz 70-ih. Svi ljudi iz 70-ih
uvijek rade nešto mudro.
Znate?
Iz nekog razloga nosio si samo svilu.
Uvijek je radio neka sranja prstima.
Imao je neki afro, ali ne baš.
Bio je guba. Obraćao bi ti se s visoka.
„Crnjo, ja sam pokrenuo O'Jays, ti nisi.”
Sve su mu rečenice počinjale isto.
„Ne, crnjo, ne.”
Sjećam se da sam pitao majku: „Zašto si me uplela u ovo?”
Odrasli smo s mnogo pravila.
Tri mlađe sestre i ja. Jedno od najvećih pravila bilo je
jedna čaša soka po djetetu dnevno.
Nakon toga pij vodu. To je bilo pravilo.
Nisi mogao zaobići ovo pravilo
jer je imao kartice za piće koje bi ujutro podijelio.
Probudiš se, a on stoji ondje.
„Dobro jutro. Evo karte za piće. Sjebi to kako god hoćeš.”
Bio sam pametan.
Čuvao bih kartice za piće do kraja tjedna.
U petak ih stavim na stol.
„Imam pet kartica za piće i želim pet čaša soka.”
„Ne, crnjo, ne.”
„Davide, današnja boja kartica za piće je plava.
To nije to.
Popij vode.”
„Grozno mi je ovdje!”
Nikako nisam mogao shvatiti zašto je ovaj čovjek tako škrt.
Jedan dan shvatio sam da nije škrt,
već švorc.
To je razlika.
Kad nemaš novca, krećeš se drukčije.
Shvaćate?
Uvijek osjećaš taj pritisak
i svaka odluka koju doneseš u životu vrijedi malo više.
Nije se radilo o soku.
To nije ni bio pravi sok.
Bila je to obojena voda s hrpom šećera za 99 centi.
Ali kad je razina soka pala, osjetio je pritisak.
To mu je bilo stvarno.
Ali desetogodišnjak samo želi sok.
Nikad nisam mogao vidjeti njegov život očima 33-godišnjaka.
To je oženjen muškarac,
ima troje djece, od kojih dvoje nije njegovo.
Dobro? Nema novca.
Ušla mu je u glavu i ne dopušta mu da to zaboravi.
Razina soka pada,
osjeća pritisak na potiljku
i svaki dan na radiju u našoj kući
čuo si samo jedno.
Ljudi diljem svijeta, primite se za ruke
Pokrenite ljubavni vlak
Ljubavni vlak
Čudi me da nas crnjo nije sve ubio.
Ali nisam mogao vidjeti život njegovim očima jer sam imao deset godina
i nisam mogao shvatiti kroz što prolazi sve do 40 godina poslije,
dok nisam bio u svojoj kući, s djecom od jedne i dvije godine.
Julie je bila u kuhinji.
Radio sam kao medicinski tehničar i dao sam otkaz
da ostvarim san o stand-upu.
Sjećam se da sam svaki dan provjeravao stanje na našem računu
jer to je stanje bio pokazatelj koliko dugo mogu raditi na tom snu.
Provjeravao bih opet iznova.
Sjećam se da sam jednog dana vidio nulu.
U tom sam trenutku osjetio pritisak na potiljku
i shvatio sam da mi je razina soka niska.
Što da radim?
Najlakše je bilo vratiti se na posao.
Plaćao bih račune i brinuo se za obitelj.
Ili da smislim kako da ostanem na ovom putu,
da i dalje pokušavam ostvariti san.
Znao sam što moram učiniti.
Otišao sam u kuhinju gdje je Julie kuhala,
pogledao sam je i rekao: „Julie…
Jedna čaša soka
po djetetu dnevno.
Svi ostali piju vodu.”
Što god da radiš, bit ćeš poput njih.
Znate što je ludo?
Tek sam 2005. shvatio što me očuh naučio,
kad sam ga gledao kako ulazi u Kuću slavnih rock and rolla s O'Jaysima.
Naučio me nešto čega nisam ni bio svjestan,
a to je da ne odustajem.
Otkad ga poznajem do dan-danas, kad mu je 81 godina, on nije odustao.
Kad god ga vidim: „Imam neki sastanak…”
„Ne, gotovo je.
Sjedni. Shvaćaš?
Imam jednu čašu soka za tebe.
Nakon toga piješ vodu. Znaš pravila, ti si ih smislio.”
Otac me nesvjesno učio neke stvari.
Da ne moram biti heroj zato što sam muškarac
i da se ne moram žrtvovati.
Svi misle da muškarac mora spasiti stvar. Otac me naučio: „Jebeš to, neću.”
Znao sam provoditi vikende s ocem i maćehom.
Tata bi nas pokupio.
Maćeha, polubrat i polusestra. Svi smo se družili.
Maćeha bi nas čuvala vikendima jer bi moj otac radio na trkaćem autu.
Moja je maćeha uvijek imala stav.
Nosila je ogrtač bez pojasa i držala ga je jednom rukom.
Uvijek je imala cigaretu i psovala. „Prokleta djeco, idete mi na živce.”
Zašto je tako ljuta?
Nisam shvaćao da joj je on uvalio još dvoje djece.
Naravno da je ljuta.
Nikad ne znaš što ljudi misle o tebi do jednog trenutka.
Igrao sam se plastičnim pištoljem. Maćeha mi je rekla: „Daj mi to.
Idemo se zezati s tvojim ocem.
Kad uđe, pretvarat ću se da vas ubijam. Da vidimo što će učiniti.”
„Dovraga, čekaj malo.
Odmah na ubojstvo? A vodeni balon?
Kako odmah na ubojstvo?”
Ali rekao sam: „Jebiga, prvo upucaj mene.
Želim pasti da vidim što tata radi.”
Moj je otac došao iz garaže po vodu,
a Jacci je imala pištolj u ogrtaču.
Počela je čim je ušao. „Dosta mi je toga da me ostavljaš s djecom.”
Izvadila je pištolj i počela pucati. Prvo je upucala mene i pao sam.
Dolje sam, gledam nju, gledam njega da vidim što će učiniti.
Znam da će se moj otac prebaciti u superherojski način rada.
No sa svakim hicem koji je ispucala
on je bio sve bliže ulaznim vratima.
„Što ti je?”
Ustao sam i pitao: „Je li to on nas sve ostavio?”
Ostala je samo moja petogodišnja sestra Tammi.
Znam da će pokušati spasiti bebu.
Kažem vam, čovjek je prešao preko mene
na putu do vrata.
Tada sam se počeo smijati.
Sad se svi smiju, znamo da je šala gotova.
Moj otac je bacao fore: „Baš sam htio…”
„Ma nisi ti ništa htio!
Ostavio si nas sve!”
Rekao je: „Pa upucala vas je. Zašto mora i mene upucati?”
Tad sam naučio da ne moram biti heroj.
Stalno to govorim ženi. „Julie, nemoj da moram glumiti heroja
jer ću te iznevjeriti, obećavam ti.”
Ne drogiram se 23 godine.
Ne znam jesam li se skinuo jer sam dotaknuo dno
ili mi je dosadio sav taj rad oko droge.
Treba puno truda za drogiranje.
Ako poznajete ljude na drogama, to nisu lijenčine.
To su motivirani ljudi. Moraš biti budan cijelu noć, krasti, uvijek neko sranje.
Možeš se drogirati u dva ujutro.
Ne možeš biti lijen, moraš biti aktivan.
Najveći problem s drogom jest što nikad nisam izgledao kao da se drogiram.
Uvijek sam izgledao ovako, što je otežavalo kupnju droge
jer je diler uvijek mislio da sam policajac u civilu.
„Bježi odavde, znam da si policajac.”
„Kunem se da nisam! Život mi je u banani, trebam nešto!”
Pola sata uvjeravao sam dilera da mi je život u banani kako bi mi prodao drogu.
Vratio bih se do auta: „Kvragu, ovo je iscrpljujuće.”
Zanimljivo je što je moj put u trezvenost bio spor.
Jer nikad nisam radio lude stvari, već male gluposti.
Nikad nisam ubio nikoga.
Nikad nisam pljačkao.
Ono, završio bih u zatvoru dva dana zaredom.
Uhitio bi me isti policajac.
Znam da mi je vozačka bila nevažeća
od moje 17. do 20. godine.
Uvijek neko sranje s dozvolom.
Ograničena, oduzeta, ne smiješ voziti između dva i četiri.
Uvijek neko sranje.
Sjećam se da sam hodao s tom curom.
Ona kaže: „Idemo na piće, ja vozim.”
„Jebote, ja ću voziti.”
Vozim njezin auto i radim pijana sranja.
Policija nas zaustavlja.
Odmah mi je pala ideja na pamet.
Zamijenimo mjesta u vožnji.
Ti imaš dozvolu, a ja ne. On ti da kaznu, a ja ti dam novac.
„Ne bismo trebali.” „Zamijenimo se.” I jesmo.
Ona zaustavi auto, policija se zaustavi.
Policajac nije ni otišao na vozačevu stranu.
Prišao mi je sa suvozačeve strane, ja se ponašam kao da ne znam što se zbiva.
Kuca po prozoru.
„Spusti prozor.
Znaš da te vidim kroz stražnji prozor.
Izlazi iz auta. Ideš u zatvor.”
Odveo me u zatvor, a cura me izvukla.
Idući dan, isto sranje.
„Idemo na piće, ja vozim.” „Ne, jebote, ja ću voziti.”
Ulazim u auto, isti auto,
isto vrijeme, isti zavoj, ista policija.
Skrenuo sam u zavoj, pogledamo se u oči.
Policajac i ja.
Pogledao sam ga i vidim da pita: „Koji kurac radiš?”
Ovaj put ni ne čekam da izađe iz auta.
Odmah stanem, izađem iz auta
i uđem u njegov auto
jer znam da moje crno dupe ide u zatvor.
Takva sam sranja radio.
Sve se oko mene vrtjelo i nikad nije izgledalo kao da je izvan kontrole.
Jer kad ispričaš priču, smiješno je.
Roditelji su me nekako uvijek izvukli iz sranja.
Pa se samo nastavilo vrtjeti.
Odležao sam sedam dana u Bakersfieldu.
Sjećam se, znate…
Bila je to mala kazna i dopustio sam da se to pretvori u nalog.
Vozio sam auto koji sam kupio za 600 dolara,
što vam govori kako sam živio.
Taj smijeh dovoljan mi je da nastavim pričati.
Policija me zaustavila
i shvatili su da u autu nema pojaseva.
Rekli su da ih nema. „Znam, platio sam ga 600 dolara.”
„Ne možete voziti bez pojaseva.”
Dao mi je kaznu da to riješim.
Saznao sam
da pojasevi za auto koji sam platio 600 dolara stoje 600 dolara.
Neću to učiniti.
Vozio sam ga dok se nije pokvario, tad sam ga ostavio na cesti,
uzeo košarkašku loptu i driblao do doma.
Nikad više nisam razmišljao o tom autu.
Godinu dana poslije družio sam se s rođakom Michaelom.
Radili smo nepodopštine. Netko je pozvao policiju.
Moje ime se pojavi. „Postoji nalog u L. A.-u.”
Odveli su me u Bakersfield, udaljen četiri sata,
i ondje sam bio sedam dana u zatvoru.
Ovako znam da nisam za taj život.
Stvari zbog kojih sam odmah trebao nazvati majku
nisu me nimalo smetale.
Stvari koje bi ti trebale smetati bile su mi u redu.
Ali ono zbog čega sam je nazvao bilo je stvarno smiješno.
Sjećam se
da je to bio drugi dan da sam u zatvoru.
Teška robija.
Sjećam se
da sam bio na ručku
i usred jela…
Jesam li ja jedini koji misli da je ova hrana bljutava?
„Hoćeš soli?”
„Dobro bi došlo malo soli.”
„Pitaj čuvara, donijet će ti.”
„Kako si?
Ja sam David, 7-4…. Nije važno. Slušaj.
Razgovarao sam s dečkima i…
Ova hrana…
Malo je bljutava.”
„Hoćeš soli?”
„To bi bilo dobro.”
„Sjedni, donijet ću ti.”
„Dobro.”
„Donijet će nam sol.”
Stajao sam ondje 35 minuta.
Gledam ga kako me gleda
kako ga gledam dok mi ne donosi sol.
Svi su otišli osim mene i čuvara.
„Hej, slušaj…
Ja sam David. Znam da imaš posla. Slušaj…
Ideš po sol?”
„Ne, crnjo, ne.”
Tad sam nazvao mamu. „Mama, moraš me izvući odavde.”
Rekla je: „Žele te pojebati?” „Što? Ne!”
Rekao sam: „Ovdje nema soli i papra,
a ja ne mogu živjeti u svijetu u kojem ne mogu začiniti svoj krumpir!”
„Stišaj se. Izvući ću te prije no što te netko pojebe. Jesi li me čuo?”
Takva sam ja osoba.
Ništa mi nije privuklo pažnju.
Ništa. Jer uvijek je bilo neko sranje.
Kažem vam, stalno se nešto tako događalo.
Ništa mi ne bi privuklo pažnju, osim tog prokletog kokaina.
O, taj kokain.
Kokain na neki način može uništiti vaše ja
a da vi to ni ne primijetite.
Znate kad netko glumi da je trijezan?
Pijanac misli da ovako izgleda trijezna osoba.
Taj je kokain bio
nešto posebno.
Znate što je smiješno? Sjećam se da mi se život promijenio
kad sam prodao auto dileru.
Nikad neću zaboraviti. Na salveti sam napisao „200 dolara”.
Napisao, dao dileru
i otišao kući s 200 dolara.
Kao da mi je život sjajan.
Skakućem po onom mekanom igralištu.
Ni to mi nije privuklo pozornost.
Vratio sam se tri dana poslije po još kokaina.
Ovaj sam put kupio kokain u vrijednosti od 11 dolara i platio sam kovanicama.
Brojao sam to sranje. „Pet, 10, 15, 20, 25, 30, 35…
To je jedan. Pet, 10, 15, 20…”
Uzeo sam taj kokain i hodao kući po kiši.
Ponosan! Auto je prošao kroz lokvu i poprskao me.
Bio je to diler u mom autu.
„Mogao me i povesti.”
To i dalje nije privuklo moju pozornost.
Tek kad mi se taj kokain počeo obraćati
došao sam k sebi.
Kokain ti ne govori što da radiš.
On je pasivno-agresivan, sugerira.
Sjećam se da sam besposličario.
Kokain mi je prišao i šapnuo mi u uho.
„Možda da počnemo razmišljati o pušenju kita.”
„To je to! Idem na odvikavanje!”
Kažem vam, pretrčao sam 14 kilometara u tri minute!
„Ne!”
Klinika za rehabilitaciju bila je zatvorena.
„Zatvoreni smo.” „Briga me! Moram ući.”
Pogledala me i rekla: „O, dušo.
Rekao ti je za pušenje kite, zar ne?”
„Da, gospođo! Da!”
Pustila me unutra, a ja sam vikao: „Vani ima kita!”
Ali sad mogu stati pred vas i reći
da u 23 godine nikad nisam pušio kitu.
Kad god to ispričam, žena mi kaže:
„Zašto misliš da mi želimo pušiti kite?”
Rekao sam: „Julie…
Moja priča nije tvoja priča. Razumiješ?
Moje je pušenje kite radi droge. Ti pušiš iz ljubavi. Shvaćaš?”
Uopće je ne tražim takve stvari. Ima loš stav.
Pitaš ženu da ti ga popuši pa kaže: „Ajde dobro.”
Ponaša se kao da ima stav, kao da će me to obeshrabriti.
„Sve ću ti objasniti. Samo ti daj. Da, da, tako.
Tako je. Budi tiho.” Ne znam zašto vas ušutkavamo.
„Tako je.”
Dođete kući i radite to, jedan od vas kaže „da, da”,
a druga osoba kaže: „Tiho.”
Moj je posao izvući pouke
i ostaviti sranja iza sebe.
Znate, to je ono što želim činiti.
Bilo je trenutaka kad nismo uspjeli.
Dok smo odrastali, nismo uvijek bili sjajni.
Imam polusestru Robin.
Robin je gluha.
Mislite da bismo se iz tog razloga
malo prilagodili Robin.
Naprimjer, da netko iz naše obitelji
nauči znakovni jezik.
Kažem vam da smo užasna obitelj.
Još uvijek nitko nije naučio.
I dan-danas samo vičemo i udaramo nogama.
Robin! Želiš li nešto pojesti? Robin!
Ali saznali smo da Robin ima selektivan sluh, čuje što želi.
„Robin, želiš nešto pojesti?” „Želim sladoled.”
„Pomoći ćeš nam oprati suđe?”
Đubre, čuješ nas.
Ne možemo komunicirati s Robin.
Moj je otac jednom podivljao. Nikad to neću zaboraviti.
Ja sam imao 12-13 godina, a Robin 18.
Sjećam se da smo svi u dnevnoj sobi gledali televiziju.
Iz daljine
odjednom smo čuli:
„Aha.
Da!
Aha!
Da!”
Moj otac je pitao što je to.
„Kakva je to buka?”
„Ne znam.”
Moj otac odluči ići istražiti.
Odem s njime.
Buka se nastavlja. „Aha! Da!
Aha! Da!”
Buka nas vodi kroz kuhinju, niz podrumske stube.
Na pola puta
shvatim što se događa.
Ja imam 13 godina, on ima 36.
Znam da zna.
Što smo bili bliži buci, otac je sve sporije hodao.
Kao da smo u ukletoj kući
u tri ujutro.
Spustili smo se.
Moja ruka na njegovom je ramenu, a njegova je ruka na mojoj ruci
i približavamo se buci.
„Aha! Da!
Aha! Da!”
Mi se približavamo,
a Robin i njezin dečko
ondje se jebu
kao da nikog nema kod kuće!
Nikad nisam vidio oca da ne zna što da radi.
Ovoliko smo udaljeni.
Ovo je sve što je napravio: „Robin! Prestani se jebati!
Prestani se jebati!”
Nisu ništa čuli!
„Aha! Da!
Aha! Da!”
Imao sam 12 godina.
„Moj Bože!
Što se događa?”
„Aha! Da!”
Tad moj tata odlučuje da će potapšati dečka po ramenu.
Ali mislio je da će ga uvući u neku čudnu trojku.
Ispružio je ruku, primio mene, a ja sam se držao za vrata.
On pruža ruku, oni se jebu, a on viče: „Robin!
Prestani se jebati!”
Samo sam ponavljao: „Moj Bože!”
Na noćnom ormariću je čaša vode.
Moj je otac podiže i baca na njih.
Razdvajaju se.
Moj otac je pitao: „Koji kurac radiš, Robin?”
Robin je rekla da nije znala.
Otac ju je pogledao i rekao: „Aha.”
-Da! -„Da.”
Ja sam David Arnold!
Hvala vam!
Bili ste mrak.
Hvala.
NAPISAO I IZVEO DAVID ARNOLD
Razlog zašto sam ovo nazvao Nije za slabiće.
Bavim se ovime već 27 godina,
u vakuumu,
na dnu ovog posla.
Imati strast da ovo radite
sve ovo vrijeme…
Ne možete to raditi
a da nemate snagu da nastavite.
Ovaj posao nije za slabiće.
Pripremam se za turneju.
Bit će to 20 gradova, završavam 29. siječnja.
ŠEST MJESECI DO SNIMANJA
Snimit ću svoj drugi Netflixov specijal.
To znači da ću ovaj set odraditi vjerojatno stotinu puta.
U sljedećih nekoliko mjeseci
pripremat ću, dotjerivati, uređivati, usavršavati
i izvoditi set iznova i iznova.
Prije nekoliko godina počeo sam objavljivati smiješna videa
o obitelji i s obitelji.
Otad sam dobio gomilu pratitelja
i to je skrenulo pažnju na moju stand-up karijeru.
Morate nešto reći.
DOM ARNOLDOVIH KALIFORNIJA
Razgovarat ćemo o obiteljskom odmoru,
kao i svake godine.
-Da. -Dakle, okupio sam troje ljudi…
Ljudi?!
…koji ovdje žive.
Da vidimo…
Važni ljudi, čija su mišljenja najbitnija.
Ne. Ljudi koji te čine uspješnim.
Sve ću to izrezati.
Dobro. Krećemo.
Iskreno vjerujem…
SUPRUGA
…da smo David i ja dovedeni na zemlju jedno za drugo.
Kao da nas je Bog stavio ovdje jedno za drugo.
On je doveden ovamo da bude moj partner i obrnuto.
Kad ga gledam kako nastupa i govori o našoj obitelji,
opet to sve proživljavam i u nekim stvarima vidim njegovo gledište.
Često želim izaći na pozornicu i reći:
„Moram vam reći svoje stajalište.”
Želim podijeliti što osjećam i što mislim.
Ali najčešće sam prezaposlena smijanjem da bih to i pomislila.
Imam dvoje djece. Reći ću vam nešto.
Prije svega, ta nova djeca…
Nevjerojatna grupa ljudi koja misli da ima pravo na sve.
Znate?
Stvar je u sljedećem.
Znam da su takvi jer smo ih mi napravili takvima.
-Bok, ja sam Anna Grace. -Ja sam Ashlyn.
KĆERI
-Ja sam najstarija i imam 16 god. -Ja sam najmlađa i imam 14 god.
Zabavno je odrastati s našim tatom.
Sve čini tako da bude zabavno i smiješno.
Iskreno…
Bilo je zabavno odrastati s tatom.
Sve čini jako zabavnim,
ali ipak nam je otac, zna biti strog i ima neka pravila.
Kao da ga nikad ne možemo shvatiti ozbiljno.
-Da. -Jer je komičar.
Kad god nam pokušava održati lekciju, samo mu kažem da je smiješan.
Jer ponekad ne zna.
-Teško ga je ozbiljno shvatiti. -Da.
ČETIRI MJESECA DO SNIMANJA
Večeras nastupam u poznatom klubu Laugh Factory.
Ondje nastupam otkad se bavim stand-upom.
Jamie Masada, vlasnik kluba,
uvijek me podržavao.
KOMIČAR I PRIJATELJ
Prijatelji i ja nastupamo.
KOMIČARKA I PRIJATELJICA
Poslije se družimo i čavrljamo.
Sve je to dio pripreme za specijal.
-Kako si se pripremao? -Bio sam na turneji.
Odradio sam 20 gradova.
Posljednjih šest mjeseci obišao sam 20 gradova, pet nastupa po gradu.
Dakle, sto puta.
Ovaj sam set izveo sto puta.
-Ti si g. Struktura. -Da.
Može doći do požara, netko pokušava oteti dijete…
Stvarno!
„Dave, dijete!”
Zaboravi to, drži se seta.
„Ma zajebi ti te svoje šale!”
Bio si u krevetu s Paulom i sjećam se da je rekao:
„Anna Mae, ovaj dečko bit će klaun.”
-Da. -Možeš li vjerovati? Rekao je…
Rekao je da ću biti klaun.
Pogledaj se.
Tad sam imao šest mjeseci.
Znam. Pogledaj se sad, pravi klaun.
-Da. -Ajme.
Doći ovamo…
DVA MJESECA DO SNIMANJA DOM IZ DJETINJSTVA
Mislim da sam učinio što sam trebao. Osjećam da…
Mogu ovo staviti…
Staviti iza sebe i zaboraviti.
Jer sve ovo nosim sa sobom kamo god da idem,
sve ono dobro što sam naučio od djeda i bake.
Lijepo je biti u mom gradu.
SESTRA
-Hej, hej. -Hej! Što ima?
-Što ima, Tam? -Lijepo te vidjeti.
Dobro izgledaš.
Gdje je mama?
Znaš da je ondje, vodi glavu riječ, kao i uvijek.
Želi mi uzeti kuću.
Mama je sestri davala savjet. Imao sam 11 godina.
SPECIJAL DEBELA BALERINA
„Ne izlazi s muškarcima koji ne nose sat.” „Zašto?”
„Ako nema sat, nije ga briga koliko je sati,
što znači da nema posao.” „Kvragu!”
Mislim da smo David i ja uvijek bili…
Bila sam iskrena prema svoj djeci.
Nisam se predstavljala kao savršena majka jer nisam to bila.
Bila sam samo čovjek.
MAJKA
Griješila sam,
ali uvijek sam htjela da moja djeca vide moju ljudskost.
Jer svi smo mi ljudi.
Vjerojatno sam bila i preiskrena.
Da. Rekla si mi da moj otac nije moj otac.
-Bio je jako uzrujan zbog toga. -Znam.
Kad sam imao 17 godina,
otkrio sam da me Eddie, koji me odgojio,
u biti posvojio,
a mislio sam da mi je on biološki otac.
Svi su to znali osim mene.
Tata!
-Tata! -Tko je to?
-Hej! -Dave!
-Što se događa? -Što ima?
-Što radiš? -Kako si?
Dobro. Lijepo te vidjeti.
Nisam naviknut da tako izlaziš iz kuće.
OTAC
Znaš što sam pomislio kad sam te vidio?
Sjećam se da sam te zatekao u dvorištu,
a trebao si tražiti posao.
Sjećaš se toga?
Suđeno mi je da ovo radim.
SPECIJAL DEBELA BALERINA
Moj otac nije to razumio.
Odrastao sam… Otac…
Moj je otac u mirovini, bio je inženjer.
On radi.
On ne shvaća kad netko ne radi. Razumijete? To nema smisla.
Kad sam bio dijete, rekao mi je: „Nikad nisam vidio da se netko samo igra.
To je sve što radiš, zajebavaš se i igraš se.”
Što? Zašto?
-Što je ovo? -Čistio sam ladicu.
Svašta sam pronašao.
Računi. Sjećaš se kad sam te šest puta izvukao iz zatvora?
-Zašto broj raste svaki put? -U biti, sedam puta.
Maćeha bi nas čuvala vikendima jer bi moj otac radio na trkaćem autu.
Moja je maćeha uvijek imala stav.
Nosila je ogrtač bez pojasa i držala ga je jednom rukom.
Uvijek je imala cigaretu i psovala. „Prokleta djeco, idete mi na živce.”
Samo se sjećam da si bila…
Živčana.
Da, živčana.
MAĆEHA
Njemu sam to rekao, a moram reći i tebi.
Doista cijenim
što si se brinula za nas.
Jer znam da nije bilo lako.
Kad vidim ovo, ne znam kako me nisi…
-Ubila. -Da.
Ono što meni
najviše znači je to
što si me priznao, posvojio me i brinuo se za mene.
Čak i nakon što ste se razveli. Nisi to morao.
Pa, Davide…
Samo zato što napraviš dijete, ne znači da ćeš biti otac.
Potreban je otac da odgoji dijete i od njega napravi čovjeka.
Iskreno, volio sam te od trenutka kad sam te ugledao.
Imao si oko četiri mjeseca
i od tada te volim svakog trenutka.
Tad sam shvatio što me očuh naučio.
kad sam ga gledao kako ulazi u Kuću slavnih rock and rolla s O'Jaysima.
Naučio me nešto čega nisam ni bio svjestan,
a to je da ne odustajem.
Otkad ga poznajem do dan-danas, kad mu je 81 godina, on nije odustao.
Kad god ga vidim: „Imam neki sastanak…”
„Ne, gotovo je.”
DVORANA SLAVNIH ROCK AND ROLLA
Neću lagati.
Jako sam uzbuđen što sam ovdje, još nisam bio.
-Opa. -Da.
Uzimao sam zdravo za gotovo…
-Da sam bio ovdje? -Da, da si bio.
Koje god snove imaš,
samo radi da ih ostvariš.
Znaš što govorim?
Samo to možeš, truditi se.
OČUH
Rad uvijek donosi rezultate.
Samo se treba potruditi.
Ajme. Sjećaš li se ove fotografije?
Da.
To je iz Leo's Casina.
A tko ti je ono?
Freddie Arrington, on je bio MC.
Dakle, nastup ondje
ekvivalent je Apollu?
Leo's Casino bilo je glavno mjesto u Clevelandu
gdje su svi nastupali.
Freddie Arrington bio je MC.
-Uvijek. -Da.
Znaš.
-Većina nastupa… -Koliko ste imali godina?
Bili smo u ranim dvadesetima.
Mislim da sam najponosnija na Davida
jer je uspješan.
Njegove vještine pisanja, glumačke vještine…
komičarske vještine…
Ali najponosnija sam na to kakav je čovjek.
Najviše se ponosim njegovim karakterom.
Sviđa mi se kako odgaja djecu.
Sviđa mi se kako voli svoju ženu.
To mi govori da sam odgojila čovjeka izvanrednog karaktera
i sretna sam zbog toga.
Jedva sam maturirao.
SPECIJAL DEBELA BALERINA
Ne, slušajte me.
Ne znam jesam li uopće maturirao.
Otišao sam s crnjama s kojima sam došao.
SREDNJA ŠKOLA
Nema sumnje da se upravo ovime trebam baviti.
Nema sumnje da sam s razlogom jedva završio srednju školu.
Nema sumnje da sam tri puta bio na rehabilitaciji.
Trebao sam sva ta iskustva da budem ono što jesam danas,
da mogu pričati priče koje pričam.
Maturirao sam kao najgori u svojoj generaciji.
Maturirao sam s užasnim prosjekom.
ADMINISTRATORI
Jednostavno nisam…
Mozak mi je uvijek bio
negdje drugdje.
Uvijek sam bilo…
Ni ne znam.
Ovo mi je mjesto bilo ogromno
i činilo mi se da se sve oko mene vrti sto na sat.
Sjećaš li se Galerije uspjeha? Poput Beachwoodove Dvorane slavnih.
Da, sjećam se ovoga.
Išli smo u isti razred.
-Da. -Maturirali smo…
On je televizijski pisac i producent.
Holivudski pisac komedija.
Dobro. Kad ću ja…
Hajde, moram biti na zidu.
Jonathan nije ovamo doveo Netflix.
Moram biti na zidu.
Ovo je nevjerojatno.
Comedy Cellar.
30 DANA DO SNIMANJA
To je pandan Laugh Factoryju u L. A.-u. To je njujorška meka komedije.
Svi koji nešto vrijede nastupaju u Cellaru.
Dva tjedna nakon što sam otišao žena mi šalje poruku.
„Nedostajemo li ti?”
„Moram biti iskren…
Dobro sam.
Bili smo kod kuće 18 mjeseci.
Nemojmo se ponašati kao da si ne idemo na živce.”
U New Yorku smo. Nastupao sam u Caroline's Comedy Clubu na Broadwayu.
Sjećam se da sam ušao u taj klub, bio je ogroman,
i taj trenutak…
Caroline's je pravi klasik, povijesno mjesto za stand-up u New Yorku.
Ne mogu djeca padati, ozlijedit će se.
Zato su svi alergični na kikiriki.
Trofeji za sudjelovanje i alergije su povezani. Kažem vam.
Puna dvorana.
-Je li? -Da.
Sve je rasprodano.
-Rasprodano je. -Tako je.
-Jesi li nervozan? -O, Bože. Što da radim?
-Uvijek te to pitam. -To me pita prije svakog nastupa.
Kultura komedije u New Yorku potpuno je drukčija
nego igdje drugdje.
Komičari u New Yorku naporno rade.
DESET DANA DO SNIMANJA ARIZONA
-Hajde, rođače. -Što ima?
BRATIĆ I VODITELJ TURNEJE
Lijepa publika. Prešli smo željene brojke.
Uprava je sretna.
Što ima?
Eno Chada. Da.
-Što ima? Kako si? -Dobro. Spreman za nastup?
Da, čovječe, idemo.
Idemo ovuda.
Godinama se bavim stand-upom,
a ljudi nisu znali tko sam.
Ovo je prvi put da sam bio na turneji,
a ovime se bavim 27 godina,
da su ljudi dolazili, kupovali karte.
Ovaj je nastup rasprodan
i svi su oni došli jer znaju tko je David A. Arnold.
Volim vas!
Što ima?
Što se događa? Vidim te!
Evo nas u kazalištu Hanna u Clevelandu u Ohiju.
18 SATI DO SNIMANJA
Pripremam se za snimanje drugog Netflixova specijala sutra navečer.
Ovo će mjesto biti
užareno.
OSAM SATI DO SNIMANJA
Ovo se nije dogodilo preko noći.
Ništa mi nije poklonjeno.
Sve što imam zaslužio sam.
Neki će reći da sam došao niotkud,
da sam se samo pojavio.
Ne.
Dugo se ovime bavim.
Radim,
guram.
trudim se.
Preživio sam i prevladao odbijanje za odbijanjem.
Suočio sam se s mnogo prepreka na putu,
a najveća sam bio ja, moj mentalitet i moj stav.
No svaki sam dan radio da budem bolji nego što sam bio jučer.
Daleko sam dogurao od početka,
a još je dug put preda mnom.
No to ne znači da nisam ponosan na ono što sam postigao,
jer te su me stvari učinile boljim, snažnijim
i spremnijim za ovakve trenutke.
Želim da moja obitelj zna da ima sina, brata, oca i muža
koji daje sve od sebe.
Toliko ljudi živi svoj život tražeći izlike.
Odbijam živjeti u sjeni onog „što ako”.
Danas ću zakoračiti u svoju sudbinu.
Ovo putovanje ne bi trebalo biti lako.
Trebalo bi biti teško.
Trebalo bi biti izazovno
jer ovo moje putovanje
nije za slabiće.
Dame i gospodo,
David A. Arnold!
Prijevod titlova: Veronika Janjić