Downloaded from YTS.MX
Tolik lidí se v životě na něco vymlouvá.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Odmítám žít a říkat si: „Co kdyby?“
DAVID A. ARNOLD, 29. LEDNA
Chci, aby moje rodina věděla, že mají syna, bratra, otce a manžela,
který jim dá všechno, co má.
Dnes je den, kdy naplním svůj osud.
Tahle cesta nemá být snadná.
Má to být těžké.
Má to být náročné, protože ta cesta, po které kráčím…
není nic pro slabochy.
Dámy a pánové…
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
…David A. Arnold!
Nazdar, lidi!
Clevelande v Ohiu!
Jak se máte?
Posaďte se.
Panebože.
Naposledy jsem byl v komediálním klubu.
Tentokrát jsme v divadle.
Co se to sakra děje?
Jsem moc rád, že jsem venku.
Nevím, co mám dělat.
Něco vám řeknu.
Moc vám děkuju.
Je fajn být zpátky.
Je fajn se vrátit domů. To počasí je hrůza, ale…
Řekl jsem dětem… Nejsou z Los Angeles. Nikdy tu nebyli.
Moje dcera má džíny s obrovskou dírou.
Řekl jsem jí: „Tu zimu ucítíš až na zadku.“
Děti mě neposlouchají. „Budu v pohodě.“ Vyšli jsme ven…
Když vám řeknu, že se jí propnuly kolena… A ona: „Do prdele…“
Zavolali mi právě včas.
Jsem na turné už šest měsíců,
byl jsem ve 20 městech.
A když jsem odjížděl, tak už byl vážně čas odjet.
Musel jsem z toho domu vypadnout.
Bylo to… Nemohl jsem…
Byli jsme doma věky. Pamatujete, jak říkali dva týdny?
Když řekli dva týdny, řekl jsem: „Sakra, dva týdny zvládnu.“
Mluvil jsem s dětmi, abych zjistil, koho vychovávám.
Poslouchal jsem příběhy své ženy od začátku až do konce.
Nevím, jak to máte vy, ale já to nemám snadné.
Poslouchali jste někdy někoho, kdo neumí vyprávět příběhy?
Po šesti minutách si říkáte: „O čem to sakra mluvíš?“
Po 13 minutách: „Abych to zkrátila…“
Ne, mrcho, zkrátit jsi to měla před 13 minutami.
Teď to musíš zabalit.
Po šesti týdnech jsem se začal potulovat na parkovišti u supermarketu.
Byli tam samí chlapi.
Jednoho dne jsem zjistil, že tam jsou samí chlapi v autech.
Zeptal jsem se: „Co se děje?“ „Už to doma vážně nesneseme.“
Chlapi kouří, dívají se z okna. „Jestli se tam vrátím, tak někoho zabiju.“
Neměli bychom spolu být tolik.
Byli jsme spolu od rána do večera.
Neměli bychom spolu být tolik.
Probudili jste se a říkali jste si: „Takhle to bude celý den?“
Měli bychom spolu být deset hodin denně,
z toho bychom měli osm prospat.
Takže zbývají dvě hodiny denně na zničení vztahu,
pokud to tak dopadne.
První týden na cestách mi žena píše:
„Chybíme ti?“
„Abych byl upřímný…
Jsem docela v pohodě.“
Jestli žijete…
Jestli s někým žijete, lezli jste si na nervy.
Všechno vám lezlo na nervy.
Když s někým žijete, nemůžete si dělat svoje věci,
protože každý pořád něco potřebuje.
„Jdeš do kuchyně? Kam jdeš?“
Ne, jdu pro ovladač.
„Podej mi časopis.“ „Proč pořád potřebuješ nějakou hloupost?“
Jakmile vstanu, chce, abych jí něco přinesl a něco odnesl.
Běž si pro ty hlouposti sama!
Nech mě tady žít. Rozumíš?
Zatraceně.
Já a moje žena jsme seděli na gauči s tím, kdo to vydrží déle.
Ani jeden z nás nechtěl vstát, věděli jsme, že ten druhý bude něco chtít.
Skoro jsme se počůrali.
„Raději ten gauč pochčiju, než abych ti zase něco nosil.
Přísahám.“
Moje žena pije spoustu vody. Jste někdo…
Máte s sebou láhev s vodou…
Vás nemáme rádi.
Ti, co pijí vodu, si vždycky myslí, že ostatní taky chtějí vodu.
„Chce někdo vodu?“ „Ne! Jenom ty. Jsi jediná.“
„Jedeme do obchodu, je tam celá ulička s vodou.“
Moje žena nosí vodu všude, kam jde.
Nikdy nezapomene na vodu, jenom když jdeme večer nahoru spát.
Každá noc u nás doma začíná stejně.
„Co je?“
„Asi jsem si zapomněla vodu.“
Proč dělá tohle? V pyžamu žádná voda není.
Pak začne být pasivně agresivní. „Kdyby ses náhodou ocitl dole,
tak mi prosím přines vodu.“
Kdo by se najednou ocitl dole?
Kdy jste šli naposledy čůrat
a řekli si: „Sakra, najednou jsem se ocitl dole.
Asi vezmu Julii vodu, když už jsem dole.“
Dojdi si po svoje hlouposti sama!
Lezli jsme si na nervy. Hádali jsme se. A něco vám povím.
Hádáme se. S ženou se hádáme každý den.
Každý den. Není to nic velkého. Ale každý den vyrovnáváme účty.
„Tak co, hajzle. Chceš nakládačku?“
A takhle se mnou mluví každý den.
Bojím se jí!
Hádáme se. Já a moje žena se hádáme. Víte, jak dlouho jsme spolu?
Klidně se budeme hádat před vámi,
budeme mluvit o vás a bude nám úplně u prdele, že tam stojíte.
Byli jste někdy venku s párem, který se hádal?
Říkali jste si: „Začíná to být osobní. Měli bychom odejít?“
„Říkal jsem, že s nimi nechci nikam chodit, ale ty jsi mě donutila.
Jdi do prdele, Julie, pojďme jíst.“
Hádáme se, protože víme, že nemůžete…
Jsme v tom domě už moc dlouho. Jsme spolu moc dlouho.
S mojí ženou jsme spolu tak dlouho, že se shodneme na tom,
že je nám oběma u prdele, o čem ten druhý mluví.
Víte, jak dlouho musíte být manželé, abyste se shodli?
Mluvil jsem s ní
a ona během toho prostě odešla pryč.
Nic neřekla, prostě odešla.
Neurazil jsem se. Nepřekvapilo mě to. Měla odejít tak před deseti minutami.
Spousta vztahů tuhle malou pandemii nezvládla.
Někteří z vás byli ve vztazích, které nevyšly.
Uvědomili jste si „S tímhle člověkem už být nechci.“
Jeden z mých kámošů opustil celou rodinu.
Šel ven a už se nikdy nevrátil. Víte, jak lidi chodí pro poštu?
Nikomu nic neřeknete, když jdete pro poštu.
Prostě jdete pro poštu.
Šel ven a od toho dne jsme ho neviděli.
A jde o tohle. Když opustíte rodinu,
čekal bych, že zmizí a už o něm nikdy nikdo neuslyší.
Ale on ne. Pokaždé když mu napíšu, tak mi odepíše.
Psal jsem mu: „Kde jsi?“
„Pryč.“ Co to má být?
Psal jsem mu: „Vrátíš se?“ „Ne.“
Řekl jsem: „Kdo sakra opustí svoji rodinu
a odepíše kamarádovi z minulosti?“
Ještě další tři měsíce se mě manželka vždycky při odchodu ptala:
„Kam jdeš?“
A já: „Neboj, já se vrátím. Přece tady nenechám svoje věci.“
Protože kámoš odešel
a měl obrovskou sbírku bot, boty za 25 000 dolarů.
Všechno tam nechal. Nevrátil se ani pro hovno.
Chápete, jak musíte být vyřízení, abyste tam všechno nechali?
Teď zdrhej, kámo. Bum, to je můj outfit.
Představte si, že je to u vás doma tak špatné,
že si řeknete: „Vezmu si tenhle outfit a začnu úplně znova.
Seru na všechno v tomhle domě.“
Nepotřebuju brýle ani doklady. Nic z toho nepotřebuju.
Radši budu stát frontu na úřadě, než abych ji viděl. Tak to bylo.
Řekl jsem své ženě: „Kdybych měl odejít, beru si všechny svoje věci a půlku tvých.“
Nikdo nedělá takový sračky.
Vím, jak na tom jsem. Vím, kde jsem v životě…
Mám věk na krizi středního věku.
Jsem v tom věku.
Hlavně v Hollywoodu.
Jste v tom věku, kdy se rozejdete s první ženou,
sbalíte druhou mladou ženu.
Se kterou se to snažíte do konce života přežít.
Podívejte se na všechny ženy, kterým se to stalo.
Vaše výrazy.
A teoreticky to zní skvěle.
Zní to zábavně. Něco nového.
Ale ve skutečnosti musíte s tou novou dělat totéž,
co jste dělali s tou první.
Žádný nový sračky. Rozumíte? Nebude to nic nového.
Budu mít stejné rozhovory.
Když mám mladou ženu, musím s ní mít dítě.
Musí mít to samé, co měla první žena.
Když nemáme dítě, nemáme nic.
„Chci vidět…“
Tyhle sračky.
Jsem na svatbě své nejstarší dcery. Mám na klíně šestiměsíční dítě. Je mi 68.
Jsem kurevsky unavenej.
To nezní jako zábava.
Jeden z mých kámošů… Pár mých kámošů opustilo první ženu.
Vzali se si mladé ženy,
druhé manželky, o 15 let mladší než oni.
Jeden z nich právě oslavil třetí výročí svatby.
On a jeho žena.
Ona je o 15 let mladší než já. On je stejně starý jako já.
Představte si video, jak tančí na párty.
Ona tančí jako o život.
Ten zmetek bojuje.
Všechny staré taneční triky.
Zavolal jsem mu: „Negře, smaž to video.
Vypadáš, že se vážně trápíš,
smaž to.“
Žádný takový sračky dělat nebudu.
Budu tam sedět s manželkou,
budeme tam sedět, jíst Doritos a společně se složíme.
Přesně to uděláme.
Nic z toho dělat nebudu.
Snažíme se dostat děti pryč. To musíme udělat.
Když chcete ve vztahu něco hezkého,
dostaňte děti pryč.
Mám dvě děti, 14 a 16 let.
Něco vám povím, tyhle děti
jsou nerozmazlenější lidi, co jsem kdy potkal.
Vážně.
Ale jde o to,
že vím, že jsou takoví, protože jsme je takhle vychovali.
Moje děti jsou…
Každý chce pro své děti víc,
než měli oni.
Pak jsem si pomyslel: „Já jsem nedopadl špatně.“
Takže, co je cílem? O co se snažím?
Díky tomuhle vím, že to bylo příliš.
Moje dcera Anna Grace měla čerstvě 16 let. Řekla mi: „Chci si s tebou promluvit.“
Něco takového jsem tátovi nikdy neřekl.
Vlastně bych byl radši, kdybychom nemluvili.
Řekla: „Chci si promluvit. Je mi 16 let.
Chci si promluvit o tom, jaké bych chtěla auto.“
„Chci slyšet, co si myslíš, že dostaneš.“
Řekla: „Líbí se mi G -Wagon.“
„Ty si vážně myslíš,
že jako dostaneš G-Wagon?“
Proč si myslíš, že dostaneš auto za 100 000 dolarů?
Julie vždycky děti brání. Když tohle slyšela, tak ji to naštvalo.
Řekla: „Počkej. Já s ním šukám a nemám G-Wagon.
Rozhodně nedostaneš G-Wagon.
Dostaneš Corollu z roku 1998. Vypadni odsud.“
Jak si může myslet, že dostane G-Wagon?
Dostali všechno.
Tohle je generace, která dostane úplně všechno.
Je to generace medailí za účast.
Něco vám řeknu.
Máte doma medaile za účast?
Z vašich dětí nic nebude. Rozumíte?
Je to vážně blbost.
Celý ten přístup: „Všichni zvítězili!“
To teda nezvítězili.
Znám pár ztracených případů.
A pracuju příliš tvrdě, abych byl s těmi sráči v jedné skupině.
Proč by měl vítěz odejít se stejnou sračkou jako poražený?
To mi řekněte.
Co je tím učíme? Všichni vyhrávají. Ne!
Za účast není půjčka na bydlení.
Kdy vám naposledy v bance řekli:
„Na úvěr nedosáhnete a váš příjem je nic moc,
ale v téhle bance vítězí každý.
Tady máte půjčku. Hodně štěstí!“ Ani náhodou. Tak to nefunguje!
Mají medaile za účast, vysvědčení.
Rádi dávají dětem vysvědčení, to je jejich oblíbené.
Moje dcera přišla ve třetí třídě domů s pochvalou za dobrovolnictví ve škole.
Zarámovala ji a dala ji na zeď vedle mámina diplomu. Hrdá!
Řekl jsem: „Jestli tu hloupost nedáš pryč… Víš, jak máma kvůli diplomu dřela,
a ty tam pověsíš pochvalu za rozdávání brček do džusíků?“
Nic takového dělat nebudeme.
Samá pochvala, medaile za účast.
Problém je, že hřiště už nejsou jako dřív.
To je ten problém. Hřiště je…
Za mě byla hřiště z asfaltu.
Hřiště byla z betonu, na hřišti bylo sklo.
Spadli jste, rozbili si koleno, krváceli, vstali a pokračovali dál.
Viděli jste dnešní hřiště? Hlavně v hezkých čtvrtích.
Země je jako houba.
Změnili strukturu země, aby ty rozmazlený parchanty ochránili.
Teď už jen poskakují životem, jako by všechno bylo super.
„Panebože!“
Není to skutečné!
Nic z toho není skutečné.
Ale takhle to je. Vyrostl jsem v 80. letech.
Vyrostl jsem v 80. letech, dělali jsme hlouposti.
Udělali jsme spoustu špatných věcí, ale musím si z toho odnést životní lekci,
a hlouposti nechat za sebou.
A to teď dělám i se svými dětmi.
Protože potřebuju, aby to v sobě měli.
To říkám svým dětem pořád.
Musíte mít tu věc, díky které bojujete, když je to těžké.
Protože to bude těžké.
Rozumíte? Přijde život.
Nezajímá mě, jak jste byli skvělí na střední nebo na vysoké.
Musíte mít něco navíc.
Když jsem maturoval, byl jsem nejhorší z ročníku.
Rozumíte?
V programu bylo moje jméno a pak ten negr, co to vytiskl.
Víc dolů to už nešlo.
Ale mám v sobě něco extra
a chci, aby to moje děti měly taky.
Potřebuju, aby to v sobě měly.
Snažím se dělat různé věci.
Snažil jsem se. Moje děti hrály volejbal.
Dlouho jsme hráli za medaile za účast.
Po nějaké době jsem si všiml, že mají falešné sebevědomí.
To se mi nelíbí.
Jestli v tom budeme pokračovat, budeme dělat opravdový sport.
Tak jsme šli hrát klubový volejbal.
Nevím, jestli víte něco o klubových sportech, ale jde o dvě věci.
Je to velmi drahé a soutěžní.
A když říkám drahé,
myslím tisíce dolarů za hotelové pokoje v jiných státech,
kde sleduju, jak hrajete.
A když za to dávám tisíce,
tak se musíte kurva snažit, je to jasný?
Vzpomínám si, že Anně Grace bylo asi 13 let,
vzali jsme ji hrát do klubu.
A jela do Vegas.
Jela tam na turnaj.
Hned jak přišla na hřiště, jsem viděl, že vidí,
že to není volejbal, kde se stačí zúčastnit.
Protože ty holky měly takový pohled.
Míče padaly…
Vidím, jak z ní vyprchává sebevědomí.
To se mi nelíbí.
Kolem ní letěl míč a ona…
Řekl jsem: „Do prdele!“
Jste někdy tak naštvaní, že cítíte horko na hrudi?
Jsem před schody, kde sedí rodiče,
chodím a dívám se na Annu Grace.
Julie říká: „Možná by sis měl sednout.“
„Mlč, Julie. Nedal jsem tolik peněz, abych sem přišel a ona…
Všechny tady zabiju.“
Podle mojí ženy jsem nic horšího říct nemohl.
„Jak to můžeš říct?“ Děláš si srandu?
Můj otec nám tyhle sračky říkal jednou za týden.
Každý týden jsme slyšeli: „Já tady všechny zabiju!
A pak zabiju sám sebe!“
Řekl jsem „Počkat!
Všichni musíme umřít kvůli třešňové kole?
Co má za problém?“
Do té chvíle jsem tomu vzteku nikdy nerozuměl.
Dívám se na Annu Grace, jak se snaží dívat dopředu,
jako by neviděla, jak na ni zírám.
Ale vím, že cítí to horko na tváři.
Jakmile se na mě podívala: „Až to skončí, dostaneš na zadek.“
Nastoupili jsme do auta a hádali se čtyři a půl hodiny z Vegas do LA.
„Nesnažíš se.“ „Snažím.“
„Nesnažíš. To by vypadalo jinak…“
Takhle to zní, když se hádáte s puberťačkou.
Abychom to zkrátili, tak skončila.
A tohle jsem se naučil.
Když v rodině máte názor, který není populární,
musíte to nechat plavat.
Protože bez ohledu na to, o co jde, to nakonec budou svádět na vás.
Mám zásadu, že to nevzdáváme, když něco začneme, tak to dokončíme,
ať je to jakkoli těžké.
Myslím, že je to dobrá lekce.
Ale oni z toho udělali: „Máš negativní přístup, tati!
Kazíš tady náladu.“
Tohle je generace útržků.
„To je body shaming, to je emocionální zneužívání…“
Víte, co je zneužívání?
Dát 3 500 za Vegas a sledovat, jak udělá… To je zneužívání.
Uplynuly tři roky a Anna Grace nic nedělala.
Šla do nové soukromé školy.
Říkali, že když jdete do školy, musíte si vybrat volitelné předměty.
Zapojit se. Řekl jsem: „Anno Grace, něco si vyber.“
„Já nechci.“
„Vyber si nebo ti vyberu já. Nebudeš ve škole celý den na TikToku.“
Nevybrala si, tak jsem jí vybral já. To je další věc, kterou jsem se naučil.
Když mám své rodině oznámit něco,
kvůli čemu budu nepopulární,
dělám to na veřejnosti.
Nemůžou se chovat tak bláznivě, když jsou kolem lidi.
Jedli jsme dobrý brunch
a já jsem řekl: „Anno Grace, rozhodl jsem se,
že budeš hrát volejbal.“
Vybuchla: „Já nechci hrát!“
Začala křičet: „Moje volejbalové dny skončily.“
Jako by jí bylo 49, měla špatná kolena a už prostě nemohla hrát.
Její mladší sestře Ashlyn je 14.
Ashlyn je odpůrkyně a feministka naší rodiny.
Okamžitě začala svoji sestru bránit.
„Tati, nemůžeš ji nutit. Je to žena, ty jsi muž.
Muži nemůžou ženám říkat… Budeme protestovat…“
Řekl jsem: „Zmlkni, Angelo Davis… Nikdo se tě na nic neptal.“
Řekl jsem: „Anno Grace, tři dny budou přijímat.
Vezmeme tě, zkusíš to a nechci nic slyšet.“
Za tři dny tam Anna Grace jde. Tři dny s námi nemluví.
Líbí se mi, jak si myslí, že mi ubližuje, když se mnou nemluví.
Mně osobně se to docela líbí, rozumíte?
Tři dny po mně nebude chtít hlouposti.
Třetí den jsme dostali zprávu od Anny Grace v naší rodinné konverzaci.
Tohle v ní stálo.
„Do prdele, rodiče.
Dostala jsem se do juniorů, jsem tak nadšená.“ Srdíčko a vykřičník.
Takže…
David, kterého vychovali Barbara a Eddie v 80. letech
se zastavil na tom: „Do prdele.“
S kým si sakra myslíš, že mluvíš?
Odkdy se rodině nadává?
Ale David, který se nás snaží posunout dál,
se zaměřil na to: „Jsem tak nadšená“, srdíčko a vykřičník,
protože doufám, že si ten okamžik spojí s tím, když před třemi týdny
křičela: „Moje volejbalové dny skončily.“
A uvědomí si, že když překonáte nesnáze, možná vás na druhé straně čeká úspěch.
Tohle chci, aby věděla.
Anna Grace je o 15 centimetrů vyšší, než když hrála naposledy.
Viděl jsem ji hrát, než jsem před šesti měsíci odjel na turné.
Ta holka hraje,
blokuje, smečuje, všechno.
Sleduju, jak se jí zvyšuje sebevědomí, když na hřišti hraje.
Hra skončila. Obejme mě. „Tati, díky, že jsi mě k tomu donutil.“
Řekl jsem: „Jsem tvůj táta. Musím vidět to, co ty nevidíš, rozumíš?
Zapamatuj si, že všechno dělám pro tebe.
Rozumíš? Protože tě miluju.“
Řekl jsem…
„Ale ještě jednou budeš sprostá ve zprávě,
tak tady všechny zabiju. Rozumíš?“
Musím tu lekci dokončit a nefixovat se na hlouposti.
To dělám.
Dělám pro ně věci, i když nechci, protože někdy se naučím něco sám o sobě.
Chtěli psa. Já nechci psa.
Psi teď mají úplně jiný život, než když jsem vyrůstal.
Noví majitelé psů, děláte toho moc. To vám říkám na rovinu.
Chodíte s nimi do obchodu,
chodíte s nimi v malých kabelkách.
Letěl jsem první třídou, vedle mě byl pudl a díval se na mě: „Co tady děláš?“
Ne, mrcho, co tady kurva děláš ty?
Máte pusu v jejich puse.
„Bože, já tě tak miluju.“
Ale nenecháte se očkovat. Ale tohle…
„Tohle ve svém těle nechci.
Ale můj pes, který si celý den lízal koule, mi nevadí.“
To je absurdní.
Říkal jsem si, proč bych měl chtít psa?
Měl jsem psa.
Pak mě napadlo:
„Jako malý jsem měl psa a bylo to hrozné.“
Jedna z mých největších dětských bolestí je spojena se psem.
Vyrostl jsem tady v Clevelandu v Ohiu.
Bylo mi asi osm let.
Stál jsem ve dveřích, pes byl venku na trávníku a čůral.
Přijelo auto, otevřeli se dveře, popadli psa a odjeli.
A já: „Cože?“
Řekl jsem: „Tati, vzali nám psa!“
Tohle je všechno, co můj otec v té hrozné chvíli udělal.
Šel a udělal…
„Dobře. Pojď dovnitř.“
Řekl jsem „Počkej!
Ty nic neuděláš?“ A on je na mě naštvaný.
„Co mám sakra dělat, Davide? Ten pes je pryč!“
Řekl jsem: „Sakra, nemělo by nám na těch psech tak záležet.“
Celé roky mě to pronásledovalo.
Vyrůstal jsem v době, kdy jste s rodiči nemluvili o svých pocitech.
Prostě jste ty sračky zpracovaly svým osmiletým mozkem.
Celé roky jsem si to přehrával v hlavě,
rozumím tomu, proč vyšel a podíval se tímto směrem,
protože tím směrem ujeli.
Ale proč se sakra díváš zpátky?
Myslel sis, že objedou blok
a vrátí se se psem: „Tady ho máš, dělali jsme si prdel.“
A šílené na tom je, že ať děláte cokoli,
skončíte stejně jako oni.
Úplně jako oni. Říkáte stejný sračky, protože nic jiného neznáte.
I když si myslíte: „Takový rozhodně nebudu.“
Říkám stejný sračky, co jsem poslouchal, když jsem vyrůstal.
Jde o to, že mě vychovali…
Mám v životě tři velmi silné a vlivné muže, kteří mě vychovali.
A všichni, přestože byli úplně jiní,
mi velmi pomohli, abych získal to, co v sobě mám.
Můj nevlastní otec,
můj táta
a můj dědeček.
Byli velmi odlišní, ale velmi důležití.
Můj dědeček byl ten, který provedl celou naši rodinu
vysokou školou pouze se základním vzděláním.
Ano.
Sledoval jsem, jak děda každý den pracuje.
Byl to typ člověka, který se pyšnil tím, že s vámi deset minut mluví.
A pak vám dokáže přesně říct, co máte za problém.
Když na to nemohl přijít, shrnul to, že ujíždíte: „na těch sračkách“. To říkal.
Nevíme, co to znamenalo,
ale když vás nerozlousknul, tak jste na tom byli.
Když můj dědeček zestárnul, když mu bylo kolem 80,
rád seděl doma a mluvil o mně,
protože si nemyslel, že se mi podaří se prosadit.
A celý život se o mě bál.
A když je vám 80 let, nepotřebujete k rozhovoru někoho dalšího.
Zvládnete obě strany rozhovoru.
Můj dědeček měl oranžové křeslo, na kterém sedával,
nikdo si na něj nesedal, ani po jeho smrti.
Pamatuju si, že sedával v tom křesle.
Můj dědeček vždy vypadal znepokojeně.
Víte…
Já…
Chci vám všem poděkovat,
že posloucháte tohohle kluka,
protože do dnešního dne,
nikoho nezajímaly ty sračky, co David Arnold říká.
Protože nikdy o ničem nemluvil.
Víte…
musíte pochopit, že David Arnold je…
ten kluk je kůže líná.
Je líný.
A kdyby měl za kousek chleba ujít víc než půl metru, tak umře hladem.
A tak ho najdete. Mrtvého.
Jak leží 15 centimetrů od toastu, protože je líný.
Nevím, kde se v něm ta lenost bere.
Mně je 79 let.
Pracuju od osmi let.
A pracuju každý den.
Vstanete, dvě až tři hodiny jdete práce.
Pracujete 10 až 12 hodin.
A čtyři až šest hodin jdete každý den domů.
Žádné dny volna.
Vyrostl jsem v uhelných dolech v Západní Virginii.
Takže každý den.
Jednoho dne pracuju a jeden kluk nedával pozor,
dělal hlouposti a pustil vozík,
odřízl mi čtyři prsty na noze, ale nepřestal jsem pracovat.
Seberete prsty, dáte je do pytle
a doděláte svoji práci.
Sakra.
Je mi 81 let.
Pracuju od šesti let, rozumíte?
Víte…
Věděl jsem, že David Arnold bude mít těžkou cestu,
když přišel na svět.
Protože neměl tátu.
Protože jeho máma… Ta si to rozdávala s kdekým…
otěhotněla s jedním z těch přelétavých negrů.
Ano, udělají to, co dělají, pak přeletí dál.
Takže jsme tam s babičkou museli jít a nárokovat si ho.
A zapomněl jsem, kdy…
Kdy jsme šli za tím klukem?
Bylo to… Sakra.
15. března 1968.
Šli jsme do nemocnice,
a jakmile jsem ho viděl, řekl jsem: „Anno Mae…
ten kluk je línej.“
Rozumíte?
Není na světě ani dvě hodiny a už spí.“
To je lenost.
Já takhle nespím.
Je mi 83 let.
Pracuju od čtyř let, rozumíte?
Ale
nakonec
můj čas na této zemi vypršel.
A musel jsem jít.
A říkám vám, že se o toho kluka bojím každý den.
Protože přísahám Bohu, nevím, jak to zvládne.
Dlouho jsem ho neviděl.
A pak jednoho dne…
jsem ho viděl.
A on šel.
Dvě, dvě a půl hodiny.
A řekl jsem, kam ten kluk jde?
A vidím, jak vchází do nějakého komediálního klubu.
A on tam vypráví své příběhy
a klábosí s těmi lidmi.
A pak jsem ho viděl jít
dvě a půl hodiny zpátky.
A vidím, jak tohle dělá každý den.
Dlouhou dobu.
Dlouho.
A jednoho dne mi to došlo.
Tenhle kluk vůbec není líný.
On jen…
Jen potřeboval najít něco, kvůli čemu bude chodit.
Takže
když ho uvidíte,
řekněte mu:
„Tati… já tě vidím.
Jsem na tebe pyšný.“
Můj nevlastní otec neměl práci, nechtěl práci
a nasrat na kohokoli, kdo mu řekl, že by si měl sehnat práci.
Můj nevlastní otec byl úplně jiný člověk.
Můj nevlastní otec se proslavil.
V 50. letech založil skupinu, která se v 70. letec stala populární,
O'Jays.
- Ano! - Ano.
Ale odešel den předtím, než vydělali milion dolarů.
Celé dětství jsem sledoval, jak se snaží dokázat,
že největší chyba v jeho životě vůbec nebyla chyba.
A nevím, jestli znáte někoho ze 70. let.
Můj nevlastní otec je z té doby. Všichni ze 70. let jsou ulíznutí.
Víte?
Všechno, co měli na sobě, bylo bezdůvodně z hedvábí.
Vždycky dělal prsty nějaký hlouposti ze 70. let.
A měl trvalou, ale ve skutečnosti ne.
Můj nevlastní otec byl v pohodě. A mluvil s vámi povýšeně.
„Já jsem založil O'Jays, a ty ne.“
Takže všechny věty začínaly stejně.
„Ne, negře, ne.“
Říkal jsem matce: „Co jsi mi to udělala?“
Měli jsme s ním hodně pravidel.
Jedno z největších pravidel, co jsme já a moje tři mladší sestry měli,
byla jedna sklenice džusu na dítě na den.
Pak můžeš pít jenom vodu.
To bylo pravidlo. A to pravidlo nešlo obejít,
protože měl lístky na džus, které ráno rozdával.
Probudíte se, jdete dolů a on tam stojí.
„Dobré ráno. Tady máš lístek na džus. Dělej si s ním, co chceš.“
Byl jsem chytré dítě.
Našetřil jsem si všechny lístky na konec týdne.
V pátek jsem je položil na stůl. Bum!
„Pět lístků na džus, chci pět sklenic džusu.“
„Ne, negře, ne.“
„Dnešní barva lístku na džus je modrá, Davide.
Tu nemá žádný lístek.
Dej si vodu.“
A já na to: „Já to tady nenávidím.“
Za nic na světě jsem nedokázal pochopit, proč byl ten muž tak lakomý.
A jednoho dne mi to došlo, on nebyl lakomý.
Byl na mizině.
A to je rozdíl.
Když jste na mizině, pohybujete se v jiné kadenci.
Rozumíte?
Pořád cítíte tlak na zátylku
a každé rozhodnutí ve vašem životě je o něco důležitější.
Vůbec nešlo o ten džus.
Ta sračka ani nebyl džus.
Byla to obarvená cukrová voda za 99 centů s Chillym Willym.
Když klesla hladina džusu, cítil ten tlak na krku.
Bylo to pro něj skutečné.
Já jako desetiletý kluk jsem jen věděl, že chci džus.
Neuměl jsem si představit život očima 33letého muže.
Je to muž, který se oženil se ženou,
má tři děti, dvě z nich nejsou jeho.
Nemají žádné peníze.
Má ji v uchu a nikdy ho nenechá na to zapomenout.
Hladina džusu klesá,
cítí tlak na zátylku
a každý den v našem domě, v rádiu,
jediné, co slyšel, bylo:
Lidi po celém světě, podejte si ruce.
Nastartujte vlak lásky.
Vlak lásky.
Divím se, že nás ten negr všechny nezabil, rozumíte?
Ale nedokázal jsem si to představit, protože jsem byl desetiletý kluk.
To, co prožíval, jsem pochopil až o 40 let později,
když jsem byl ve svém domě se dvěma dětmi.
Julie v kuchyni vařila.
Právě jsem skončil v práci, kde jsem dělal zdravotního bratra,
abych si splnil sen a dělal stand-up.
A pamatuju si, že jsem každý den kontroloval náš bankovní účet,
protože ta částka ukazovala, jak dlouho za tím snem můžu jít.
Takže jsem to pořád kontroloval.
Pamatuju si, že jednoho dne tam byla nula.
A v tu chvíli
jsem cítil tlak na zátylku.
A došlo mi, že mám málo džusu.
Co mám dělat?
Nejjednodušší je vrátit se do práce,
protože to je jistota, placení účtů, starání se o rodinu
nebo zůstanu na této cestě,
po které jdu, pokusím se uskutečnit svůj sen a dělat stand-up.
Věděl jsem přesně, co musím udělat.
A šel jsem do kuchyně, kde Julie vařila,
podíval jsem se na ni a řekl: „Julie…
jedna sklenice džusu
na dítě na den.“
Potom pijte vodu.
Je úplně fuk, co uděláte, skončíte jako oni.
Víte, co je šílené?
Až v roce 2005 mi došlo, co mě můj nevlastní otec naučil,
když jsem ho v roce 2005 viděl v Rokenrolové síni slávy s O'Jays…
že mě naučil něco, co jsem si ani neuvědomil,
nikdy to nevzdávat.
Od té doby, co ho znám,
až do dnešního dne, to nikdy nevzdal.
Pokaždé, když ho vidím: „Měl jsem schůzku…“
Žádné schůzky, je konec.
Sedni si na prdel. Rozumíš?
Mám pro tebe jednu sklenici džusu.
Pak pij vodu. Jsou to tvoje pravidla, tak je znáš.
Můj otec mě naučil věci, které si ani neuvědomuje.
To, že jsem muž, neznamená, že musím být hrdina
a že musím schytat kulku.
Všichni si myslí, že muž musí zachraňovat. Otec mě naučil: „Na to se můžu vysrat.“
O víkendu jsem chodil ven s mým otcem a nevlastní matkou.
Táta nás vyzvedl.
Byli jsme s nevlastní matkou, nevlastním bratrem a sestrou.
Nevlastní matka nás celý víkend hlídala,
protože otec dělal na svém závodním autě.
Vždycky byla nepřátelská.
Měla na sobě župan bez šňůrky, takže ho jednou rukou držela.
Vždycky měla cigaretu a nadávala nám. „Zatracený děcka, lezete mi na nervy.“
Proč je tak naštvaná?
Neuvědomil jsem si, že jí hodil na krk další dvě děti.
Jasně že je naštvaná.
Nikdy nevíte, co si lidé myslí.
Hrával jsem si s pistolkou.
Moje nevlastní matka řekla: „Dej mi to. Uděláme si z táty srandu.
Až přijde, budu předstírat, že jsem vás všechny zabila.
Uvidíme, co udělá.“
A já: „Sakra, cože?“
Vraždění? Proč vraždění? Co takhle balónek s vodou?
Proč hned vražda?
Ale znáte mě: „Nasrat, zastřel mě jako prvního.
Chci spadnout, abych viděl, co táta udělá.“
Můj otec se přišel napít,
Jacci měla zbraň v županu.
Vešel a začala hrát: „Mám plné zuby toho, jak mi necháváš ty děti na krku.“
Vytáhla zbraň. Začala střílet.
Zasáhla mě, spadl jsem.
Jsem na zemi, dívám se na ni, jak se na něj dívá, co udělá.
Vím, že můj otec přepne do superhrdinského módu.
S každým jejím výstřelem,
se ten muž přiblížil ke dveřím.
„Co to děláš?“
Vstal jsem a řekl jsem, to nás tady všechny nechá?
Zbývá jedno dítě, moje pětiletá sestra Tammi.
Vím, že se ji pokusí zachránit.
Když vám řeknu, že mě ten muž překročil…
cestou ke dveřím,
v tu chvíli jsem se začal smát.
Všichni jsme se smáli, věděli jsme, že je to vtip.
A táta: „Čemu se všichni… Zrovna jsem chtěl…“
„Nechtěl jsi udělat ani hovno. Všechny jsi nás tu nechal.“
A táta na to: „Byli jste všichni mrtví. Proč to musím schytat i já?“
Ten den jsem se naučil, že nemusím být hrdina.
Říkám to své ženě pořád.
„Julie, nesnaž se ze mě mít hrdinu,
protože tě zklamu, slibuju.“
Už 23 let abstinuji.
Nevím, jestli abstinuji proto, že jsem byl na dně,
nebo jestli mě přestala bavit ta dřina, kterou to obnášelo.
Být na drogách je pracné.
Jestli znáte někoho, kdo bere drogy, nejsou to líní lidé.
Jsou to motivovaní lidé.
Musíte být vzhůru celou noc, krást, pořád se něco děje.
Dobré drogy seženete ve dvě, ve tři, v pět ráno.
Na drogách nemůžete být líní, musíte se snažit.
Jeden z největších problémů byl, že jsem nikdy nevypadal jako na drogách.
Vždycky jsem vypadal takhle, takže bylo těžké drogy koupit,
protože dealer si vždy myslel, že jsem polda.
„Vypadni odsud, já vím, že jsi polda.“
Přísahám, že nejsem polda! Jenom potřebuju nějakej fet.
Třicet minut jsem se snažil dealera přesvědčit, že to potřebuju,
aby mi něco prodal.
Přišel jsem do auta: „To je vyčerpávající.“
Zvláštní je, že moje cesta k abstinenci byla pomalá.
Nikdy jsem neudělal žádnou šílenost.
Vždycky jsem dělal jen blbosti.
Nikdy jsem nikoho nezabil.
Nikdy jsem nekradl, nic takového.
Ale třeba jsem šel do vězení dva dny po sobě.
Kvůli stejnému poldovi. Takové věci.
Zadrželi mi řidičák
mezi mými 17 a 20 lety. Pořád nějaké hlouposti s mým řidičákem.
Omezený, zadržený,
nemůžete řídit mezi 2:00 a 4:00, vždycky nějaké hlouposti.
Pamatuju si, že jsem chodil s jednou holkou.
Řekla: „Pojďme na skleničku, budu řídit.“
„Nasrat, já budu řídit.“
Skočil jsem do jejího auta a dělal opilecký hlouposti.
Policie nás zastavila, svítí na nás. Hned mě něco napadlo.
Pojďme si za jízdy vyměnit místa.
Ty máš řidičák, já ne.
On ti dá pokutu, já to zaplatím.
„To bychom neměli.“ „Dělej.“ Tak jsme to udělali.
Zastavila, policie taky zastavila.
Vystoupil, ani nešel na stranu řidiče.
Šel přímo ke mně na sedadlo spolujezdce, kde jsem se snažil dělat, jakože nic.
Zaklepal na okno.
„Dej dolů okýnko.
Víš, že tě vidím zadním oknem.
Vypadni z toho auta. Jdeš do basy.“
Vzal mě do vězení, ona zaplatila kauci.
Další den se stalo to samé.
„Pojďme na skleničku, budu řídit.“ „Nasrat, já budu řídit.“
Jeli jsme stejným autem.
Stejný čas, stejná ulice, stejná policie.
Zahnul jsem za roh, podívali jsme se na sebe.
Já a ten policajt.
Dívám se na něj, jak se na mě dívá: „Co to kurva děláš?“
Tentokrát ani nečekám, až vystoupí z auta.
Okamžitě zastavím, vystoupím z auta,
vlezu do jeho auta, protože vím, že můj černej zadek půjde do vězení.
Takové blbosti jsem dělal.
Takže to nikdy nevypadalo, že by se mi život vymknul z rukou.
Protože když to vyprávíte, je to legrační.
A moje rodiče mě ze všeho vždycky nějak dostali.
Takže se to pořád točilo.
Seděl jsem sedm dní ve vězení v Bakersfieldu.
A pamatuju si…
Dostal jsem napomenutí, za kterého se stal zatykač.
Řídil jsem auto, za které jsem zaplatil 600 dolarů,
což vám napoví, jak jsem na tom byl.
Ten jeden smích mi stačí, abych ten příběh vyprávěl dál.
Policie mě zastavila a zjistila, že v autě nejsou bezpečnostní pásy.
- „V tom autě nejsou bezpečnostní pásy!“ - „Já vím, stálo 600 dolarů.“
„Nemůžete řídit auto bez bezpečnostních pásů.“
Tak mi dal napomenutí, abych je do auta dal.
Zjistil jsem,
že pásy do auta za 600 dolarů, stojí 600 dolarů.
To neudělám.
Jezdil jsem s ním, dokud se neporouchalo. Pak jsem ho nechal na krajnici,
vytáhl jsem basketbalový míč a dribloval domů.
A úplně jsem na to auto zapomněl.
O rok později jsem s bratrancem na Edwardsově letecké základně,
pijeme a děláme hlouposti.
Zavolají policii, přečtou jména.
Přijde moje jméno: „Na Davida je v LA zatykač.“
Vezli mě čtyři hodiny na sever do Bakersfieldu,
kde mě sedm dní drželi ve vězení.
Takhle vím, že bych takový život nezvládl.
Protože to, co mě mělo donutit zavolat mojí matce,
mi vůbec nevadilo.
Věci, které by mi měly vadit, mě netrápily.
To, kvůli čemu jsem jí volal, bylo směšné.
Vzpomínám si,
že jsem měl za sebou dva dny sedmidenního trestu.
Je to těžký trest.
Pamatuju si, že jsem…
obědval
a uprostřed jídla jsem udělal…
Jsem jediný, kdo si myslí, že to jídlo nemá žádnou chuť?
„Chceš sůl?“
„Sůl by byla fajn.“
„Běž se zeptat dozorce, on ti dá.“
„Jak se vede?“
„Jsem David 74… Na tom nezáleží…
takže jsme se s klukama bavili a…
to jídlo…
nemá žádnou chuť.“
„Ty chceš sůl?“
„Sůl by byla fajn.“
„Posaď se, přinesu ti ji.“
„Dobře.“
„Lidi, přinese nám sůl.“
Seděl jsem tam 35 minut.
Sledoval jsem ho, jak mě sleduje, jak ho sleduju, že mi nejde pro sůl.
Všichni jsou pryč, zůstal jsem jen já a dozorce.
„Hele, poslouchej…
Já jsem David. Vím, že máš hodně práce…
přineseš mi tu sůl?“
„Ne, negře, ne.“
Tehdy jsem zavolal mámě. „Mami, musíš mě odsud dostat.“
„Snaží se tě ošukat?“ A já: „Cože? Ne!
Nemají tu žádnou sůl a pepř,
nemůžu být někde, kde si nemůžu dát na bramborovou kaši koření.“
„Buď zticha, dostanu tě odtamtud, než tě někdo ošuká.
Rozumíš?“
Takový jsem byl.
Nic z toho neupoutalo moji pozornost.
Nic. Protože to vždycky byla nějaká kravina,
a tak to šlo pořád dál.
Nic neupoutalo moji pozornost. Jenom ten zatracený kokain.
Ach, ten kokain.
Kokain umí nahlodat vaši osobnost a vy si toho ani nevšimnete.
Viděli jste někoho, kdo se snaží vypadat střízlivě?
Takhle podle opilého negra vypadá střízlivý člověk.
Ten kokain…
to bylo něco.
Víte, co je vtipné? Pamatuju si, jak se můj život začal obracet k lepšímu,
když jsem prodal auto drogovému dealerovi.
Nikdy na to nezapomenu. Napsal jsem na ubrousek: „200 dolarů“.
Napsal jsem to na ubrousek, dal ho dealerovi,
šel jsem domů s 200 dolary v ruce.
Jako by můj život byl skvělý. Poskakoval si na hloupém hřišti. Prostě…
To neupoutalo moji pozornost.
Vrátil jsem se o tři dny později, abych koupil další kokain.
Tentokrát jsem koupil kokain za 11 dolarů.
A zaplatil jsem nikláky.
Počítal jsem to tam: „5, 10, 15, 20, 25, 30, 35…“
„To je jedna. 5, 10, 15, 20, 25…“
Vzal jsem kokain za 11 dolarů a šel domů v dešti.
Hrdý! Jelo kolem auto, projelo louží a postříkalo mě.
Byl to ten drogový dealer v mém autě. Řekl jsem: „To mě parchant nemohl vzít?“
A to stále neupoutalo moji pozornost.
Teprve když ten kokain se mnou začal mluvit…
tak mě to probralo.
Když s vámi mluví kokain, neříká vám, co máte dělat.
Pasivně agresivně vám navrhuje kraviny.
Jenom tak jsem stál a nic nedělal.
Kokain šel vedle mě a šeptal mi do ucha.
„Možná bys mohl někomu vykouřit péro.“
Řekl jsem: „To by stačilo! Jdu na odvykačku!“
Když vám řeknu, že jsem za tři minuty uběhl 14 kilometrů…
Vážně!
Řekl jsem: „Ne!“
Odvykačka byla zavřená: „Otevřete dveře.“ „Máme zavřeno.“
„To je mi u prdele. Potřebuju dovnitř.“
Podívala se na mě a řekla „Ach, zlato.
Slyšel jsi ten hlas s kouřením ptáků?“
Řekl jsem: „Ano, madam!“
Pustila mě dovnitř a já se podíval z okna. „Tam venku je čurák!“
Ale můžu vám tady říct,
že za 23 let jsem nikdy nekouřil péro.
Moje žena na to vždycky: „Ty nechceš kouřit péro, proč myslíš, že my chceme?“
A já: „Julie…
to je něco jiného. Rozumíš?
„Mluvím o kouření péra kvůli drogám. Ty kouříš péro z lásky.
Rozumíš?“
Ani po ní takové kraviny nechci. Je nepříjemná.
Poprosíte o to ženu a ona: „No jo, dobře.“
Vždycky dělají, že s tím mají problém, jako by mě to odradilo.
„Já ti to vysvětlím. To je ono. Tak, tak, to je ono.
To je ono.“ Nevím, proč se vás snažíme umlčet.
„To je ono.“
Když přijdete domů a uděláte: „Tak a teď…“
A ten druhý udělá…
Mám za úkol…
vzít ty životní lekce, které za něco stojí,
poučit se z nich a hlouposti nechat za sebou.
To je to…
co chci udělat. A myslím na chvíle, kdy se nám to nepodařilo.
Když jsem vyrůstal. Nebyli jsme vždycky skvělí.
Mám nevlastní sestru Robin.
Robin je neslyšící.
Čekali byste, že když je Robin neslyšící,
že se jí pokusíme nějak přizpůsobit.
Že někdo z naší rodiny
bude umět znakovou řeč.
Když říkám, že jako rodina stojíme za hovno…
Dodnes to nikoho nenapadlo.
Když mluvíme s Robin, jen křičíme a dupeme. Všichni.
„Robin! Nechceš něco k jídlu? Robin!“
Ale zjistili jsme, že Robin slyší, co chce slyšet.
„Robin, chceš něco k jídlu?“ „Chci zmrzlinu.“
„Pomůžeš nám umýt nádobí?“
Mrcho, ty nás slyšíš.
Nemůžeme s Robin komunikovat.
Jednou se to mému otci vymstilo.
Nikdy na to nezapomenu. Bylo mi tak 13, 12, takže Robin bylo 18.
Všichni jsme se v obýváku dívali na televize.
A z dálky
bylo najednou slyšet:
„Ano!“
„Jo!“
„Ano!“
„Jo!“
A můj otec na to: „Cože?
Co je to za zvuk?“
A já: „Nevím!“
Můj otec se rozhodl na to přijít.
Já jdu s ním.
Ten zvuk pokračuje: „Ano! Jo!“
„Ano! Jo!“
Šli jsme po zvuku z kuchyně a dolů po schodech.
V polovině cesty
už vím, co se děje.
A to je mi 13.
Jemu je 36.
Vím, že to ví.
Čím blíž jsme, tím pomaleji můj otec jde.
Jako bychom byli ve tři ráno ve strašidelném domě.
Hluboko uvnitř,
moje ruka na jeho rameni, jeho ruka na mé ruce a na jeho rameni,
plížili jsme se k tomu zvuku.
„Ano! Jo!“
Vyšli jsme zpoza rohu
a Robin s přítelem si to tam rozdávali,
jako by nikdo nebyl doma!
Nikdy jsem neviděl, že by můj otec nevěděl, co dělat.
Je od nich stejně daleko jako já od vás.
A tohle je všechno, co udělal: „Robin! Přestaň s tím šukáním!
Přestaň s tím šukáním!“
Neslyší ani hovno!
„Ano! Jo!“
Je mi 12 let: „Panebože. Co se to děje?“
„Ano! Jo!“
Takže se táta rozhodl, že se natáhne a poklepe mu na rameno.
Ale myslím, že se bál, že by se dostal do divné trojky.
Takže se natahuje, drží mě za ruku, já držím dveře.
Natahuje se, oni šukají. On křičí: „Robin!“
„Přestaň s tím šukáním!“
A já: „Panebože!“
Na nočním stolku je sklenice vody.
Můj otec ji vzal a chrstnul ji na ně.
A byli od sebe.
A můj táta: „Robin? Co to kurva děláš?“
Robin na to: „Já jsem to nevěděla.“
Můj otec se na ni podíval a řekl: „Ano…“
- Jo! - „Jo!“
Já jsem David Arnold!
Díky moc!
Byli jste skvělí!
Děkuju.
NAPSAL A VYSTUPOVAL DAVID A. ARNOLD
Nazval jsem to Nic pro slabochy,
protože to dělám už 27 let,
jsem odříznutý od světa,
na dně tohoto byznysu.
Mít k tomu takovou vášeň, jakou i po takové době mám…
Nemůžete to dělat
a nemít nějakou sílu se prosadit.
Tenhle byznys není pro slabochy.
Chystám se na turné a ode dneška do 29. ledna mě čeká 20 měst…
ŠEST MĚSÍCŮ DO NATÁČENÍ NETFLIXU
…a pak budu nahrávat druhý speciál pro Netflix,
takže to znamená, že si to vyzkouším asi stokrát
a během několika příštích měsíců,
budu připravovat, upravovat a stříhat
a dělat své představení znovu a znovu.
Před pár lety jsem začal na sítích zveřejňovat srandovní videa o svojí rodině
a se svojí rodinou.
Od té doby mi přibylo hodně sledujících,
díky tomu se lidé dozvěděli o mém stand-upu.
Připravte se něco říct.
Jdeme probrat, kam pojedeme na rodinnou dovolenou…
DŮM ARNOLDOVÝCH, LOS ANGELES, KALIFORNIE
…jako každý rok.
- Ano. - Takže jsem shromáždil tři lidi v…
Lidi?
Další tři lidi, co tu žijí.
Abychom zjistili, co…
Lidé, na kterých záleží, na jejichž názorech záleží nejvíc.
Ne. Lidé, díky kterým jsi úspěšný.
Tohle všechno vystřihnu. Jdeme na to.
Upřímně věřím tomu, že David a já jsme byli přivedeni…
JULIE ARNOLDOVÁ, MANŽELKA
…přivedeni na svět, abychom tu byli jeden pro druhého.
Jako bychom byli… Bůh nás stvořil pro sebe navzájem.
On je tu, aby byl mým partnerem a já jsem tu, abych byla jeho partnerkou.
Mám pocit, že když vidím jeho stand-up a mluví o naší rodině,
tak to znovu prožívám.
V některých věcech chápu jeho pohled na věc.
Mnohokrát chci přijít na pódium a říct:
„Ale musím vám říct, jak to vidím já.“
Chci se podělit o to, co cítím a co si myslím.
Ale většinou jsem zaneprázdněná smíchem, abych něco takového vůbec zvážila.
Mám dvě děti, 14 a 16 let. Něco vám řeknu.
Tahle generace dětí
jsou ti nejrozmazlenější lidé, co jsem kdy potkal.
Rozumíte?
Ale jde o tohle.
Vím, že jsou takoví, protože jsme je tak stvořili.
- Já jsem Anna Grace. - Já jsem Ashlyn.
Já jsem starší sestra Arnoldová.
- Já jsem nejmladší a je mi 14. - Mně je 16.
Vyrůstat s tátou je fakt zábava.
Mám pocit, že dělá všechno tak zábavné.
Upřímně…
Myslím, že je zábava vyrůstat s mým tátou.
Udělal všechno tak zábavné.
Ale taky je to otec.
Takže je přísný a máme pravidla.
- Jo. - Nikdy ho nemůžeme brát vážně.
- Jo. - Je komik, vždycky je vtipný.
Takže když se nás snaží poučovat, tak mu řeknu: „To je srandovní.“
Protože si to neuvědomuje.
- Je těžké ho brát vážně. - Jo.
Dnes večer budu vystupovat ve světoznámém Laugh Factory na Sunset,
což je klub, ve kterém vystupuji od té doby, co jsem se stand-upem začal.
A Jamie Masada, majitel klubu, mě vždy velmi podporoval,
je to pracovní noc.
KOMIK A KAMARÁD
Já a moji přátelé vystupujeme
a pak si spolu povídáme o kravinách, jak to tak komici dělají.
Je to součást přípravy na speciál.
- Jak ses připravil na ten speciál? - Turné.
Šel jsem… Udělal jsem 20 měst.
Dvacet měst za posledních šest měsíců, pět představení na město,
takže stokrát. Udělal jsem to představení stokrát.
- Ty jsi velmi organizovaný. - Ano.
Může tu být požár, únos dítěte…
Vážně!
„Dave, je tu dítě!“
- To je jedno, zůstaň na place. - Doprava.
„Negře, nasrat na tvoje vtípky.“
Byl jsi v posteli s Paulem.
Paul se na tebe podíval a řekl:
„Anno Mae, tenhle kluk bude klaun.“
- Ano. - Věřil bys tomu?
- Jo. - Byl…
Řekl, že budu jedině klaun.
A podívej se na sebe.
Když mi bylo šest měsíců.
Já vím. Podívej se na sebe, úplný klaun.
- Jo. - Páni.
Přijít sem a dělat tohle…
DVA MĚSÍCE DO NATÁČENÍ, DAVIDŮV DOMOV
Mám pocit, že jsem udělal, co jsem měl.
A mám pocit,
že to můžu
nechat plavat.
Všechno si to všude nesu s sebou,
všechno dobré, co jsem se tu naučil od svého dědečka a babičky.
Je fajn být v rodném Clevelandu v Ohiu.
SESTRA
- Ahoj… - Ahoj, jak se máš?
- Jak je, Tam? - Ráda tě vidím.
- Ráda tě vidím. Vypadáš dobře. - Kde je máma?
Tvoje máma je vevnitř a jako vždycky všechno řídí.
Snaží se ovládnout můj dům.
Slyšel jsem, jak matka radí mojí sestře. Změnilo mi to život.
ZE SPECIÁLU NETFLIXU
„Nikdy nechoď s mužem, který nenosí hodinky.“
A já: „Proč?“ „Když nemá hodinky, tak ho nezajímá kolik je hodin,
což znamená, že má hovno na práci.“ A já: „Sakra!“
Myslím, že jsme s Davidem vždycky byli ke svým dětem upřímní.
Nikdy jsem nedělala, že jsem dokonalá matka.
- Protože jsem nebyla, jsem člověk. - Jo.
A ve své lidskosti jsem udělala chyby,
ale vždy jsem chtěla, aby David a moje děti viděli moji lidskost.
Protože všichni jsme lidé.
A v některých věcech jsem možná byla příliš upřímná,
- Ano. - Ale…
- Říkala jsi, že můj otec není můj otec. - Ano.
- Byl naštvaný. - Ano, já vím.
Když mi bylo 17 let,
zjistil jsem, že Eddie, který mě vychoval,
byl můj adoptivní otec,
myslel jsem, že to je můj biologický otec.
A všichni to věděli, jenom já ne.
Tati!
- Tati! - Kdo to je?
- Hej! - Dave!
- Jak se máš? - Jak se máš?
- Co děláš? - Ahoj, jak se máš?
- Dobře. - Rád tě vidím.
Nejsem zvyklý, že takhle chodíš domů.
Však víš.
Vážně ne. Když jsem tě viděl, víš, na co jsem myslel?
OTEC
Pamatuju si, jak jsi přišel přes trávník, když sis měl hledat práci.
Pamatuješ si to?
Nikdy jsem neměl dělat nic jiného než tohle.
Můj otec tomu nikdy nerozuměl.
Vyrostl jsem… Můj otec je…
Můj otec je inženýr, je v důchodu.
Pracuje.
Nechápe, když někdo nepracuje. Nedává to smysl.
Když jsem byl malý, říkal mi: „Nikdy jsem neviděl nikoho, kdo by si celý den hrál.
Nic jiného neděláš. Děláš hlouposti a hraješ si.“
Cože? Proč?
- Co je to? - Jen jsem uklízel…
Ve skříni.
Našel jsem tam spoustu věcí.
Našel jsem stvrzenku. Pamatuješ, jak jsem tě šestkrát dostal z vězení?
- Proč to číslo pokaždé roste? - Bylo to sedmkrát.
Moje macecha nás celý víkend hlídala, protože otec pracoval na svém autě.
Vždycky byla nepřátelská.
Měla na sobě župan bez šňůrky, takže ho jednou rukou držela.
Vždycky měla cigaretu a nadávala nám. „Zatracený děcka, lezete mi na nervy.“
Vím jen, že jsi byla…
Jsem byla naštvaná.
Byla jsi naštvaná, ale jde o to…
Jemu jsem to už řekl. A musím ti říct…
NEVLASTNÍ MÁMA
Jak moc si vážím toho…
že ses o nás starala.
Vím, že to nebylo snadné.
A když vidím tohle, tak… Nevím, jak to, že jsi mě…
- Nezabila. - Nezabila.
Myslím, že nejdůležitější pro mě je…
Nejvíc pro mě znamená…
Že jsi mi dal své jméno, adoptoval mě a postaral se o mě.
I když jste se s mámou rozvedli a nemusel jsi to dělat.
Davide, to je…
To, že si uděláš dítě, neznamená, že budeš otcem.
K výchově dítěte je potřeba otec, aby z něj udělal muže.
Budu k tobě upřímný, miloval jsem tě od prvního okamžiku.
Byly ti asi čtyři měsíce
a od té doby tě neustále miluju.
Pak mi došlo, co mě můj nevlastní otec naučil.
V roce 2005 jsem ho viděl v Rokenrolové síni slávy s O'Jays.
Že mě naučil něco, co jsem si ani neuvědomil,
nikdy to nevzdávat.
Od té doby, co ho znám, až do dnešního dne, to nikdy nevzdal.
Pokaždé, když ho vidím: „Měl jsem schůzku…“
Žádné schůzky, je konec.
ROKENROLOVÁ SÍŇ SLÁVY
- Jdeme na to. - Nebudu lhát.
Jsem moc rád, že tu jsem, protože jsem tu nikdy nebyl.
- Jo. - Bral jsem to jako samozřejmost…
- Že jsem tady byl? - Že jsi tady už někdy byl.
Ať máš jakékoli sny,
dej do nich veškeré své úsilí. Rozumíš mi?
To je jediné, co můžeš udělat.
NEVLASTNÍ TÁTA
Úsilí končí dobrými výsledky.
Ale musíš do toho dát úsilí.
Takže…
Pamatuješ si tu fotku?
Jo.
To je z Leo's Casina.
A kdo je ten staroch?
Freddie Arrington byl moderátor.
Páni.
Takže…
Leo's Casino bylo jako Apollo?
Leo's nebo Leo's Casino bylo velké místo v Clevelandu,
kde byly všechny show.
A Freddie Arrington byl moderátor.
- Vždycky moderoval. - Jasně.
Však víš.
- Většina vystoupení v Leo's Casino… - Kolik vám bylo?
Bylo nám něco přes dvacet.
Jsem na Davida velmi hrdá,
když vidím, jak je úspěšný.
Jak umí psát. Jak umí hrát. Jeho…
bavičské dovednosti,
ale nejvíc jsem hrdá na to, kým je.
Jsem hrdá na Davidovu povahu.
Je skvělým otcem.
Líbí se mi, jak miluje svou ženu.
Takže to je důkaz, že jsem vychovala výjimečného muže,
což mě těší.
Maturoval jsem s průměrem 1,8. Rozumíte?
Ne, poslouchejte. Já…
Ani nevím, jestli jsem odmaturoval.
Prostě jsem odešel s těma negrama, se kterýma jsem přišel.
Není pochyb o tom, že přesně tohle mám dělat.
Není pochyb o tom, že jsem odmaturoval s průměrem 1,8 z nějakého důvodu.
Není pochyb, že můj problém s drogami měl smysl.
Potřeboval jsem tyhle zážitky, abych byl takový, jaký dnes jsem.
Abych mohl vyprávět svoje příběhy.
Odmaturoval jsem tady jako nejhorší ze třídy.
- Měl jsem GPA 1,8. - Páni.
VEDENÍ STŘEDNÍ ŠKOLY V BEACHWOODU
Prostě jsem…
Vždycky jsem byl myšlenkami někde jinde.
Vždycky jsem…
Nevím, čím to bylo.
Připadalo mi to tu tak obrovské
a zdálo se mi, že všechno plyne rychlostí tisíc kilometrů v hodině.
Pamatuješ si tohle?
Galerie úspěchu, taková naše síň slávy pro Beachwood?
Ano, pamatuju.
Chodili jsme do stejné… To je moje třída.
- Jo. - Maturovali jsme…
Protože je televizní scénárista a producent.
Autor hollywoodských komedií.
Dobře. A kde jsem já?
No tak, musím být na zdi.
Jonathan sem nepřivedl Netflix.
Musím být na zdi.
Tohle je neuvěřitelné.
Comedy Cellar je něco jako Laugh Factory a Comedy Store v LA.
30 DNÍ DO NATÁČENÍ NETFLIXU
Je to Mekka komedie v New Yorku.
The Cellar je místo, kde je každý, kdo něco znamená.
Druhý týden na cestách mi žena píše:
„Chybíme ti?“
„Abych byl upřímný…
Jsem docela v pohodě.“
Jsme spolu doma 18 měsíců,
nepředstírejme, že si nelezeme na nervy.
Jsme v New Yorku na Manhattanu.
Jsem hlavní hvězdou Caroline's Comedy Clubu na Broadwayi.
Pamatuju si, jak jsem vešel do té velké místnosti,
celá ta chvíle.
Protože Caroline's je tak…
Je to historické místo pro stand-up v New Yorku.
„Nemůžeme nechat děti spadnout a ublížit si.“
Proto mají všechny alergii na arašídy.
Medaile za účast a alergie na arašídy spolu souvisí.
Přísahám.
Je tu plno.
- Vážně? - Jo.
- Dobře. - Vyprodáno.
- Přesně tak.
- Jsi nervózní? - Panebože. Co budu dělat?
- Myslím, že se tě ptám před každou show. - Ptá se mě před každou show.
Kultura komiků v New Yorku je úplně jiná
než všechny ostatní, co jsem kdy viděl.
Komici v New Yorku jsou velmi pracovití.
10 DNÍ DO NATÁČENÍ NETFLIXU
- Díky, brácho. - Pojď.
Jak je, zlato?
- Dobře. Hodně lidí. - Super.
Víc, než jsme čekali.
BRATRANEC A MANAŽER TURNÉ
- Management je spokojený. - Jak je, kámo?
Tady je Chad. Jo.
- Jak se máš? - Dobře, připravený na show.
Jo, jdeme na to.
Pojďme tudy.
Léta jsem dělal stand-up
a nevěděl jsem, kdo jsem.
Tohle je poprvé, co jsem na turné,
co jsem venku, po 27 letech, co se tomu věnuji,
lidé si koupili lístky a přišli se na mě podívat.
Dnešek je vyprodaný
a všichni přišli, protože vědí, kdo je David A. Arnold.
Miluju vás.
Jak se máte?
Jak se máte? Vidím vás!
Jsme v Hanna Theatre v Clevelandu v Ohiu…
18 HODIN DO NATÁČENÍ NETFLIXU
…kde se chystám zítra natočit svůj druhý speciál pro Netflix.
Bude to tady…
skvělé.
OSM HODIN DO NATÁČENÍ NETFLIXU
Tohle se nestalo přes noc.
Nic z toho, co mám, mi nebylo dáno.
Všechno, čím jsem byl obdarován, jsem si zasloužil.
Někteří řeknou, že jsem přišel z ničeho nic,
že jsem se prostě objevil.
Ne.
Dělám to už dlouho.
Pracuju,
snažím se,
zatínám zuby.
Překonávám odmítnutí za odmítnutím.
Na své cestě jsem čelil mnoha překážkám,
největší jsem byl já sám, moje myšlení a přístup,
ale každý den jsem pracoval na tom, abych byl o něco lepší než předtím.
Ušel jsem dlouhou cestu
a ještě mám kus cesty před sebou,
ale to neznamená, že nejsem hrdý na to, čeho jsem dosáhl,
protože díky tomu jsem lepší, silnější
a připravenější na tyto chvíle.
Chci, aby moje rodina věděla, že mají syna, bratra, otce a manžela,
který jim dá všechno, co má.
Tolik lidí se v životě na něco vymlouvá.
Odmítám žít a říkat si: „Co kdyby?“
Dnes je den, kdy naplním svůj osud.
Tahle cesta nemá být snadná.
Má to být těžké.
Má to být náročné,
protože ta cesta, po které kráčím,
není pro slabochy.
Dámy a pánové,
David A. Arnold!
Překlad titulků: Markéta Schlemmerová