Downloaded from YTS.MX
Mange mennesker har altid undskyldninger klar.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg nægter at leve i skyggen af, "Hvad hvis?"
Min familie skal vide, at de har en søn, en bror, en far og en ægtemand,
der giver alt, hvad han har.
I dag træder jeg ind i min skæbne.
Det skal ikke være nemt.
Det må godt være hårdt.
Det skal være udfordrende, for det jeg laver her…
det er ikke for de svage.
Mine damer og herrer…
David A. Arnold!
Hvad så?
Cleveland, Ohio!
Hvad sker der?
Sid ned.
Hold da helt op.
Sidst gang vi sås, var i en lille klub,
Her er det i et teater.
Hvad fanden sker der?
Så fedt at være ude igen.
Hvad skal jeg gøre?
Nu skal I høre.
Mange tak.
Godt at være tilbage.
Det er godt at komme hjem. Vejret er noget pis, men…
Jeg sagde til mine børn… De har aldrig været herude.
Min datter har nogle jeans med et stort hul i.
Jeg sagde, "Tolv minusgrader skal nok finde din røv."
"Jeg skal nok klare mig."
Da vi gik udenfor,
Hendes knæ låste fuldstændig sammen…
Hun sagde, "Sikke noget pis…"
De ringede lige i tide.
Jeg har været på turné i seks måneder nu,
og jeg har optrådt i 20 byer.
Det var lige i rette i øjeblik.
Fordi jeg skulle ud af det forbandede hus.
Jeg kunne ikke…
Vi har siddet hjemme for evigt. De sagde to uger?
Da de sagde to uger, tænkte jeg, "Jeg kan klare to uger."
Jeg vil snakke med mine børn og se, hvem jeg opfostrer.
Lytte til min kones historier
helt frem til slutningen.
Det er ikke nemt hos mig.
Har I nogensinde hørt nogen fortælle en historie, der ikke er god til det?
Efter seks minutter tænker man, "Hvad fanden snakker du om?"
Tretten minutter inde, "Kort sagt…"
Nej, vi røg forbi det punkt for 13 minutter siden.
Få det gjort færdigt.
Efter seks uger begyndte jeg at hænge ud på parkeringspladsen nær mit hus.
Der stod kun fyre.
Jeg kom forbi en dag og så, at det var fyre i deres biler.
Jeg spurgte, "Hvad sker der?" "Vi holder ikke huset ud mere."
De sad og røg og kiggede ud.
"Jeg dræber nogen, hvis jeg skal tilbage."
Vi bør ikke være så meget sammen.
Sammen hver dag, hele dagen!
Vi bør ikke være så meget sammen.
Kan I huske, når man vågnede og tænkte, "Så er det dag igen"?
Vi bør kun være sammen ti timer om dagen,
og i otte af dem burde vi sove.
Det efterlader to timer om dagen til at ødelægge forholdet,
hvis det er det, vi gør.
På min første uge på turne skriver min kone:
"Savner du os?"
"For at være helt ærlig…
så klarer jeg mig."
Derhjemme…
Man går bare hinanden på nerverne.
Alt kan være i vejen.
Man kan ikke bare passe sit eget
før en eller anden skal have noget.
Hver gang. "Skal du i køkkenet? Hvad skal du?"
Have fjernbetjeningen.
"Giv mig bladet." "Du skal altid have noget!"
Jeg skal tage noget med, tage noget andet tilbage.
Find dit eget lort!
Lad mig bo her. Forstår du?
For fanden da.
Jeg og min kone har siddet på sofaen og leget vente leg.
Ingen vil rejse sig,
fordi man ved, at man skal tage noget med til den anden.
Vi har næsten tisset i bukserne.
"Jeg pisser over hele sofaen, før jeg bringer dig en anden ting."
"Jeg sværger."
Min kone drikker enormt meget vand. Kender I det…?
Går rundt sin egen flaske…
Ja, du er dum.
Vanddrikkere tror altid, at alle andre også vil have vand.
"Skal du have vand?" "Nej!"
"Kun dig."
"Der er en hel gang i supermarkedet, hvis det er."
Min kone har vand med alle vegne.
Har det altid med,
indtil vi skal i seng.
Hver aften starter på samme måde i mit hus.
Hvad?
"Jeg har vist glemt mit vand."
Hvorfor gør du det der? Der er ikke vand i din pyjamas.
Så bliver hun passiv aggressiv. "Hvis du tilfældigvis går nedenunder,
kan du vel tage vand med?"
Tilfældigvis nedenunder?
Man går ud for at tisse,
og siger "Hov, jeg kom til at gå nedenunder."
"Jeg finder lige Julies vand, nu jeg er nedenunder."
Tag dit eget lort med!
Vi gik på hinandens nerver. Skændtes…
Vi skændtes.
Hver dag.
Hver dag. Ikke noget vildt.
Men hver dag tager vi en tur.
"Hvad så? Skal vi gøre det nu?"
Siger hun altså.
Hun gør mig bange!
Vi skændes. Ved I, hvor længe vi har været sammen?
Vi kan skændes foran dig,
om dig,
og vi er ligeglade med, at du er der.
Kender I det?
Man tænker, "Hov, vi må hellere gå nu."
Jeg siger, "Jeg gad ikke se dem,
men du tvang mig til det."
"Så fuck det, Julie, lad os spise." Sådan.
Vi skændes, fordi vi ved, det ikke bare…
Vi har været sammen for længe.
Mig og min kone har været sammen længe nok til, at vi er enige om,
at vi er ligeglade med, hvad den anden taler om.
Ved I, hvor længe man skal være gift for at være enige?
Jeg talte med hende,
og midt i det gik hun bare ud af værelset.
Hun sagde ikke noget, hun gik bare.
Jeg blev ikke fornærmet.
Hun skulle være gået ti minutter før.
Mange forhold klarede ikke den lille pandemi.
Det skete nok for nogle af jer.
"Jeg vil ikke være sammen med denne person."
En af mine venner droppede sin familie.
Han gik en tur og kom aldrig tilbage.
Som for at tjekke postkassen.
Uden at sige noget.
Man gør det bare.
Han gik udenfor, og vi har ikke set ham siden den dag.
Når man skrider fra sin familie,
skulle man tro, at det vigtige er,
at man forsvandt helt og aldeles.
Ikke denne fyr. Når jeg skriver til ham, svarer han.
"Hvor er du?"
"Borte." Hvad?
"Kommer du tilbage?" "Nej."
Jeg sagde, "Hvem fanden dropper deres familie
og sms'er sine venner fra fortiden?"
Hver gang jeg selv forlod huset, sagde min kone,
"Hvor skal du hen?"
"Bare rolig, jeg kommer tilbage."
"Jeg går ikke fra mine ting."
Min ven, han gik fra
en stor samling sko, for måske 25.000 dollars sko.
Efterlod alt det.
Han kom ikke tilbage.
Forstår I, hvor færdig man skal være at efterlade alt det?
Man går bare. I det tøj, man står i.
Dine ting må være lort, når du siger,
"Det her tøj er nok til at starte forfra."
"Fuck alt i det hus."
Jeg har ikke brug for briller eller ID. Intet af det.
Jeg går hellere til tandlægen end tilbage til hende.
Sådan var det.
Jeg sagde, "Hvis jeg går, tager jeg mit lort og halvdelen af dit."
"Forstår du?"
Det gør man bare ikke.
Fordi jeg ved, hvor jeg er.
Ved hvor jeg er i mit liv.
I den perfekte midtvejskrisealder.
Jeg er i den alder nu.
Især i Hollywood.
Hvor du dropper din første kone,
og finder en ung anden kone,
Rider hende resten af hendes dage.
Kvinderne tænker, det er på tide, du bliver droppet.
Se jeres ansigter.
Der er lige det, at i teorien lyder det godt.
Det lyder sjovt. Noget nyt, sjovt.
Men du skal gøre det samme med den nye,
som med den første.
Der sker ikke noget nyt.
Forstår I? Intet nyt denne gang.
Vi får de samme samtaler.
Hvis jeg får en ung kone, skal jeg have et nyt barn.
Hun skal have samme som den første kone.
Hun vil sige, "Alle andre har børn, vi har ikke."
"Jeg vil se en…"
Det pis.
Sidder til min datters bryllup med en seks måneders baby på skødet. Jeg er 68.
Jeg er dødtræt.
Det lyder ikke sjovt.
Et par af mine venner, de forlod deres første koner.
Giftede sig med yngre,
deres kone nummer to, 15 år yngre end dem.
En af dem har lige fejret sin tredje bryllupsdag.
Ham og hans kone.
Hun er 15 år yngre end mig.
Han er på min alder.
Forestil jer deres video af dansen.
Hun danser for vildt.
Han kæmper.
Ligner en gammel mand i ansigtet.
Jeg ringede og sagde, "Tag nu videoen ned."
"Du ser ud, som om du kæmper,
så bare tag den ned."
Det gider jeg ikke.
Jeg skal sidde med min kone
og spise Doritos og falde fra hinanden.
Det er det, jeg vil.
Gider ikke det andet.
Vi prøver at få børnene ud.
Skal der ske noget i forholdet,
så få børnene ud af dit liv.
Jeg har to, en 14- og 16-årig.
Først og fremmest er de her børn
de mest forkælede mennesker, jeg har mødt i mit liv.
Hører I mig?
Der er lige det,
at de er sådan, fordi vi har gjort dem til det.
Mine børn…
Alle vil gøre det bedre for deres børn,
end de tror, det var for dem.
Jeg tænker, "Det gik fint for mig."
Hvad er målet her? Hvad laver jeg lige?
Så jeg ved, at jeg gjorde for meget.
Min datter er lige blevet 16.
Hun ringede, "Jeg skal tale med dig."
Det sagde jeg aldrig til min far.
Det var faktisk bedre ikke at tale med ham.
Hun sagde, "Jeg fylder 16."
"Nu skal du høre hvilken bil, jeg ønsker mig."
Jeg tænkte, "Det vil jeg godt høre."
"Jeg tænker en Mercedes G."
"Hvordan fanden kan du tro,
at en Mercedes G kommer ind i din nærmeste fremtid?"
Hvorfor tror du, du får en bil til 100.000 dollars?
Julie forsvarer normalt, hvad børnene siger. Men hun blev vred.
"Vent. Jeg boller ham, og jeg har ikke sådan en."
"Du får bestemt ikke en."
"Du får en Corolla fra 1998. Og skrid så."
Hvor kommer det fra?
Fordi de har fået alt.
Det er en generation, der giver dem alt.
En generation af trøstpræmiebørn.
Hør her.
Har I de trøstpræmier hjemme hos jer?
Jeres børn bliver ikke til en skid.
Det er noget pis.
Alt det med, "Alle vinder!"
Det passer sgu da ikke.
Jeg kender nogle tabere i mit liv.
Og jeg arbejder alt for hårdt til at være sammen med de skiderikker.
Hvorfor skulle vinderen gå væk med det samme lort som taberen?
Fortæl mig det.
Hvad lærer vi dem? Alle vinder. Nej!
Der er ikke noget trøstboliglån, vel?
Hvornår har banken sidst sagt,
"Din kreditværdighed er i bund,
men i denne bank vinder alle."
"Her er dit lån. Held og lykke!" Det sker ikke!
De får trøstpræmier, diplomer
De elsker at give børnene diplomer i skolen.
Min datter kom hjem fra skole,
og havde fået et diplom for at melde sig frivilligt til noget.
Hun hængte det op ved siden af sin mors eksamen.
Stolt!
Jeg sagde, "Få det pis ud af huset…"
"Din mor knoklede for det,
og så vil du sætte et diplom for at uddele sugerør op ved siden af?"
Det sker bare ikke.
De får altid en trøstpræmie.
Problemet er, at legepladsen er for blød.
Det er problemet. Legepladsen er alt for…
Da jeg var barn, var legepladsen asfalteret.
Den var lavet af beton, der lå knust glas på legepladsen.
Du kunne falde, slå knæet, bløde, rejse dig og lege videre.
Har I været på en legeplads i dag? Især i de pæne kvarterer.
Jorden er en svamp.
De har ændret jorden for at beskytte de tøsede unger.
Nu hopper de bare gennem livet, som om alting er godt.
Bare, "Åh gud!"
Sådan er det ikke!
Intet af det her er ægte.
Men sådan er det.
Jeg voksede op i 80'erne.
Det var også noget skidt.
Vi gjorde mange forkerte ting,
men mit job er at finde de ting der virkede,
fremhæve det, og efterlade alt det dårlige.
Det gør jeg med mine børn nu.
De skal have den ting indeni.
Det siger jeg til mine børn.
Den ting, der får dig til at kæmpe, når det bliver svært.
For det bliver svært.
Livet bliver ikke nemt.
Jeg er ligeglad med, hvor god du var i skolen.
Du må have den ting.
Jeg dimitterede fra skolen i bunden af min klasse.
Forstår I?
På programmet var det mit navn og så fyren, der trykte programmerne.
Man kunne ikke komme længere ned.
Men jeg har den ting inde i mig,
og jeg har ledt efter den i mine børn.
Du skal have den ting.
Jeg vil give det videre.
Jeg prøvede. Mine børn spillede volleyball.
Vi lavede trøstpræmie volleyball i lang tid.
Men de begyndte at få en falsk følelse af deres evner.
Det er ikke godt.
Det skal være for alvor.
Så jeg tog dem til en volleyballklub.
Jeg ved ikke, om I ved noget om sportsklubber, men det er to ting.
Meget dyrt, meget konkurrencepræget.
Når jeg siger dyrt,
mener jeg tusindvis af dollars til hotelværelser,
så man kan se dem spille.
Og hvis jeg bruger det for at se dig spille,
skal du give den alt, forstår I?
Jeg husker, Anna Grace var 13 år gammel,
og vi tog hende til en kamp.
Og hun tog til Vegas.
Til en turnering.
Da hun kom på banen, så jeg, at hun så,
at det ikke var for sjov.
Fordi pigerne havde det blik i øjet.
Boldene hamrer…
Hendes selvtillid forsvinder.
Det er ikke godt.
Bolden kommer, hun…
Jeg sagde, "For satan!"
Har I været så gale, at I kan føle det i brystet?
Jeg går frem og tilbage,
mens jeg stirrer på Anna Grace.
Julie siger, "Sæt dig ned."
Jeg sagde, Klap i, Julie. Jeg brugte ikke alle de penge så hun…
Jeg nakker alle her.
Min kone syntes, det var ondt sagt.
"Hvordan kunne du sige det?"
Min far sagde det til os en gang om ugen.
Hver uge,
"Jeg nakker alle her!"
"Så dræber jeg mig selv!"
Jeg sagde, "Vent lidt!"
"Skal vi alle dø på grund af lidt saftevand?"
"Hvad er der galt med ham?"
Jeg forstod aldrig den slags vrede før nu.
Jeg ser på Anna Grace, mens hun ser væk,
og lader som ingenting.
Men jeg ved, at hun mærker varmen i ansigtet.
Vi fik øjenkontakt,
Og mit blik siger, "Du er færdig."
Kom Ind i bilen og skændtes fire og en halv time tilbage til Los Angeles.
"Du gider ikke." "Jo."
"Det gør du ikke. Sådan ser det…"
Sådan lyder det, når man skændes med en teenagepige.
Hun droppede volleyball.
Det har lært mig noget.
Når du har en mening i din familie, som ikke er populær,
så må du give slip på den.
For uanset hvad din pointe er, vil de i sidste ende give dig skylden.
Fordi min pointe er, at vi ikke giver op,
vi knokler videre.
Det er da en fin holdning.
Men de siger, "Du har dårlig energi, far."
"Det ødelægger hjemmet."
Det er en generation af slagord.
"Du body shamer mig og det er et følelsesmæssigt overgreb…"
Et følelsesmæssigt overgreb?
At smide 3500 dollars på…
Det er fandeme et overgreb.
Der gik tre år, og Anna Grace lavede intet.
Endelig kom de på en ny privatskole.
De sagde, at du skulle vælge et valgfag.
Blive involveret.
Jeg sagde, "Anna Grace, vælg."
"Jeg vil ikke."
"Så vælger jeg for dig."
"Du skal ikke være på TikTok hele dagen."
Hun valgte ikke, så det gjorde jeg.
Det er en anden ting, jeg har lært.
Når jeg skal sige noget til min familie,
som jeg ved er upopulært,
gør jeg det offentligt.
Jeg ved, de ikke kan blive rasende hos en masse mennesker.
Vi spiste en god brunch,
og jeg sagde, "Anna Grace, jeg har truffet et valg."
Du spiller volleyball.
Hun gik amok. "Jeg nægter!"
Råber, "Mine volleyballdage er forbi!"
Som om hun er 49 med dårlige knæ og ikke kan gøre det mere.
Hendes lillesøster Ashlyn er 14.
Ashlyn er familiens aktivist og feminist.
Hun kommer straks til sin søsters forsvar.
"Du kan ikke tvinge hende. Ikke som mand."
"Mænd kan ikke tvinge kvinder… Vi frigør os fra…"
Jeg sagde, "Hold så kæft, Angela Davis…" "Ingen spurgte dig."
Jeg sagde, "De har udtagelsesprøver."
"Du tager prøverne, og jeg gider ikke høre noget."
Der er tre dage til udtagelsesprøverne.
I tre dage taler hun ikke med os.
Jeg elsker, at de tror, at det gør ondt.
Det passer mig faktisk fint, ikke?
Tre dage uden deres plagen.
På den tredje dag,
får vi en sms fra Anna Grace på familiens chattråd.
Der stod følgende:
"Hold da kæft, forældre."
"Jeg kom på andetholdet, jeg glæder mig." Emoji-hjerte udråbstegn.
Altså…
David, som blev opdraget af Barbara og Eddie i 80'erne,
låste fast på den sætning, hvor der stod "hold da kæft."
Hvad fanden er der galt med dig?
Skal du bande af din egen familie?
Men den David, der prøver at bevæge sig fremad
låste sig fast på "Jeg glæder mig emoji-hjerte udråbstegn",
for jeg håber, hun tager det øjeblik og forbinder det til tre uger tidligere
da hun råbte, "Mine volleyballdage er forbi!"
Og hun vil indse, at hvis du modstår lidt modgang,
vil du måske få succes senere.
Det skal hun vide.
Anna Grace er 15 centimeter højere nu.
Jeg så hende spille,
for seks måneder siden.
Hun spiller nu,
blokerer, smasher, helt med.
Jeg ser hendes selvværd stige, mens hun spiller på banen.
Efter kampen siger hun, "Tak, fordi du fik mig til det."
Jeg sagde, "Jeg er din far. Det er mit job at se, hvad du ikke forstår."
"Uanset hvad, så står jeg altid bag dig."
Er du med? Jeg elsker dig.
Jeg sagde…
"Men hvis du nogensinde bander i en sms igen,
så nakker jeg alle her. Forstået?"
Jeg må fremhæve det gode, efterlade det dårlige.
Det gør jeg.
Jeg gør ting, selv når jeg ikke vil,
for nogle gange lærer jeg om mig.
De ville have en hund. Jeg ville ikke.
Først og fremmest lever hunde anderledes, end da jeg var barn.
Nye hundeejere, I prøver for meget. Helt ærligt.
De kommer med ud at købe ind,
I går rundt med dem i små poser.
Jeg fløj på første klasse med en puddel, der tænkte,
"Hvad laver du her?"
Nej, hvad fanden laver du her?
I snaver jeres hunde.
"Åh gud, jeg elsker dig så højt."
Du vil ikke vaccineres. Men det her…
Det, "Jeg vil ikke have det i min krop."
"Min hund, der har slikket klunker hele dagen, er okay."
Pis af med jer.
Hvorfor skulle jeg have en hund?
Jeg havde en hund som barn.
Det gik op for mig,
"Jeg havde en hund, og det var forfærdeligt."
Et af mine værste barndomsminder er forbundet med en af mine hunde.
Jeg voksede op her i Cleveland.
Omkring otte år gammel.
Jeg stod i døren, hunden var ude på plænen og tissede.
Udenfor stopper en bil op, åbner døren, tager hunden og kører væk.
Jeg sagde "Hvad?"
Jeg råbte, "far, de tog hunden!"
Min far gjorde ikke meget for mig i dette onde øjeblik i mit liv.
Han gik ud…
"Okay. Kom ind i huset."
Jeg sagde, "Vent lidt!"
"Vil du ikke gøre noget?" Nu er han vred på mig.
"Hvad fanden skal jeg gøre, David? Hunden er væk!"
Jeg sagde, "Skal vi ikke holde af de hunde?"
Det hjemsøgte mig i årevis.
Dengang talte man ikke med sine forældre om dine følelser.
Man bearbejdede det
i sit eget otteårige sind.
Det kørte igennem mit hoved I årevis.
Jeg forstår da, at han kiggede sådan…
for de kørte jo den vej.
Hvad kiggede du efter her?
Du troede nok, de ville køre tilbage
med hunden og sige, "Det var da bare for sjov."
Og det skøre ved det er, at uanset hvad
man gør, bliver man som dem.
Nøjagtigt. Du siger det samme, som de siger,
for det er den skabelon, du har.
Selv når du tænker, "Det sker ikke."
Så står jeg og siger det samme lort, jeg hørte som barn.
Jeg blev opdraget…
Jeg har tre stærke, indflydelsesrige mænd i mit liv, der opdragede mig.
Og selvom de var meget forskellige,
så bidrog de alle til at få mig til at have den ting, jeg har indeni mig.
Min stedfar,
min far,
og min bedstefar.
Meget forskellige, men meget vigtige.
Min bedstefar var den fyr, jeg så,
bringe hele familien gennem universitetet med en ottende klasses eksamen.
Ja.
Jeg så min bedstefar arbejde hver eneste dag.
Han elskede at sige,
at han bare skulle tale med dig i ti minutter.
Så kunne han fortælle, hvad dit problem var.
Hvis ikke, så sagde han blot at du var på skideren.
Det sagde han.
Vi vidste ikke, hvad det betød,
men det var ordene, hvis han ikke kunne regne dig ud.
Da han blev ældre, op i 80'erne,
ville hans yndlingsting være at sidde og tale om mig,
fordi han ikke forstod, hvordan jeg skulle klare mig.
Og han var bekymret for mig hele sit liv.
Når man er i 80'erne, behøver man ikke tale med andre.
Han klarede begge sider af samtalen.
Min bedstefar havde en lille orange hvilestol,
som ingen sad i, selv efter han døde.
Jeg husker, at han altid sad i denne stol.
Min bedstefar så altid ophidset ud.
I ved nok…
Jeg…
Jeg vil takke jer…
for at lytte til denne dreng.
For indtil i dag
har ingen gidet høre på David Arnold.
Fordi han har aldrig talt om noget.
Se…
hvad I skal forstå ved David Arnold…
er, at denne dreng er doven.
Han er doven.
Og hvis han skal gå mere end to meter for et stykke brød, vil han sulte.
Og der finder I ham. Død.
Femten centimeter fra et stykke brød, fordi han er doven.
Jeg ved ikke, hvor han får den dovenskab fra.
Jeg er 79 år gammel.
Har arbejdet, siden jeg var otte.
Og jeg arbejder hver dag.
Du står op, så går du to til tre timer til arbejdet.
Du arbejder 10, 12 timer.
Du går fire til seks timer hver dag.
Der var ingen fridage.
Jeg voksede op i kulminerne i West Virginia.
Var der hver dag.
Denne her gut var uopmærksom,
og han mistede taget på en vogn,
og den kappede de her fire tæer af, men jeg stoppede ikke.
Lagde tæerne i en pose,
og arbejdede færdig.
Pis!
Jeg er 81 år gammel.
Jeg har arbejdet, siden jeg var seks, hører I?
Se…
Jeg vidste, det ville blive svært for David Arnold
i denne verden.
For han havde ingen far.
Fordi, hans mor, for helvede, hun kneppede alt…
blev gravid med en engangsfyr, ikke?
Ja. Han gjorde det én gang, og så skrider han.
Så jeg og hans bedstemor måtte tage derned og tage ham ind.
Og jeg glemmer, hvad…
Hvad var det for en dag?
Det var… Pis.
Den 15. marts, 1968.
Vi tog på hospitalet,
og så snart jeg så på ham, sagde jeg "Anna Mae…
den dreng er doven."
"Er I med?"
"Lige blevet født, og han sover allerede."
Det er dovenskab.
Jeg sover ikke sådan.
Jeg er 83 år gammel.
Jeg har arbejdet, siden jeg var fire.
Men…
til sidst
var min tid på denne jord slut.
Og jeg måtte gå.
Og jeg siger jer, at jeg bekymrer mig om den dreng hver eneste dag.
Fordi jeg sværger for Gud, jeg ved ikke, hvordan han klarer det.
Jeg havde ikke set ham længe.
Og så en dag…
Så så jeg ham.
Og han gik.
To, to og en halv time.
Og jeg sagde, hvor skal den dreng hen?
Og jeg ser ham
gå ind i et jokehus.
Og han fortæller sine historier
og spiller smart med de folk der.
Og så så jeg ham gå tilbage
to og en halv time tilbage.
Og jeg ser ham gøre det hver dag.
I lang tid.
Lang tid.
Og så en dag ramte det mig.
Den dreng er slet ikke doven.
Han skulle…
Han skulle bare finde det formål, der fik ham til at gå.
Så…
når du ser ham…
så fortæl ham
"Far… Jeg ser dig."
"Du gør mig stolt."
Min stedfar havde ikke noget job,
og fuck alle, der sagde, han skulle få et job.
Min stedfar var en helt anden slags fyr.
Men min stedfar var berømt.
Han startede en gruppe i 50'erne, der blev populær i 70'erne,
The O'Jays.
Ja!
Men han skred dagen før, de tjente en million dollars.
Hele min barndom så jeg en mand prøve at bevise,
at hans livs største fejltagelse,
faktisk ikke var en fejl.
Jeg ved ikke, om I kender nogen fra 70'erne.
Alle folk fra 70'erne
var altid lidt for smarte.
Ikke også?
Alt deres tøj var silke, uden nogen grund.
Han lavede altid noget pis med fingrene.
Og prøvede forgæves at få krøllet hår.
Min stedfar var cool. Og han talte ned til folk.
Jeg startede The O'Jays, det gjorde du ikke."
Alle hans sætninger begyndte på samme måde.
"Nej, nigga, nej."
Jeg husker, jeg sagde til min mor, "Hvad laver jeg her?"
Vi voksede op med mange regler.
En af de største regler, for mig og mine tre søstre,
var et glas juice per barn om dagen.
Alt efter det, drik vand.
Det var reglen.
Og du kunne ikke snyde,
fordi han havde juicebilletter, som han uddelte hver morgen.
Man kom nedenunder, så stod han der.
"Godmorgen. Der er din juicebillet. Brug den, som du vil."
Jeg var en klog dreng.
Jeg gemte mine billetter til sidst på ugen.
Fyrede dem af om fredagen. Bum!
"Jeg har fem juicebilletter, stik mig fem glas juice."
"Nej, nigga, nej."
"Farven på dagens billet er blå."
"Ingen af disse er blå."
"Drik vand."
Jeg tænkte, "Jeg hader det!"
Jeg fattede ikke, hvorfor denne mand var så nærig.
En dag forstod jeg, at han ikke var nærig.
Han var flad.
Og der er en forskel.
Når man er flad, gør man ting anderledes.
Forstår I?
Der er altid et pres på din nakke,
og hver eneste beslutning, der træffes i dit liv, øger det lidt.
Det handlede ikke om juicen.
Det var ikke engang juice.
Det var billigt blandingssaft i en dunk.
Men som dunken blev drukket, øgedes presset på hans nakke.
Han kunne virkelig mærke det.
Men jeg, en tiårig knægt, ville bare have juice.
Jeg så ikke hans liv gennem en 33-årig mands øjne.
En mand, der er gift med en kvinde,
der har tre børn, to af dem er ikke hans.
Okay? Der er ingen penge.
Hun lader ham aldrig glemme det.
Juicebeholdningen står lavt,
der er pres på nakken,
og hver eneste dag i vores hus, i radioen,
var det eneste, du hørte,
People all over the world, join hands
Start a love train
Love train
Jeg er overrasket over, at han ikke dræbte os alle.
Men jeg kunne ikke se livet gennem hans øjne, fordi jeg var en tiårig dreng,
og jeg kunne ikke forstå, hvad han gennemgik
før 40 år senere,
når jeg sidder i mit hus, og mine børn er et og to.
Julie lavede mad.
Jeg havde lige sagt mit job op,
for at blive stand-up komiker.
Og jeg husker, jeg tjekkede vores familiekonto hver dag,
fordi saldoen var et signal om, hvor længe jeg kunne jage drømmen.
Jeg tjekkede og tjekkede.
Jeg husker, jeg tjekkede en dag, og der stod nul.
Og i det øjeblik
følte jeg det pres på nakken.
Og jeg indså, at min juicebeholdning var lav.
Hvad skulle jeg gøre?
Det lette er at gå tilbage til jobbet,
betale mine regninger. Brødføde familien,
eller finde en måde at fortsætte
denne drøm om at blive i stand-up.
Jeg vidste, hvad jeg måtte gøre.
Okay?
Jeg gik ud til Julie, og jeg
så på hende og sagde, "Julie…
et glas juice…
per barn, per dag."
Alt efter det, drik vand.
Jeg er ligeglad med, hvad du gør, du bliver ligesom dem.
Det er skørt.
Først i 2005 indså jeg, hvad min stedfar lærte mig,
Da jeg så ham blive optaget i Rock and Roll Hall of Fame
med The O'Jays lige herovre…
Han lærte mig noget, jeg ikke vidste, han lærte mig.
Du må aldrig give op.
I al den tid, og den dag i dag, 81 år gammel, stopper han aldrig.
Hver gang, "Jeg skal til et møde…"
Der er ikke noget møde.
Slå røven i sædet. Er du med?
Jeg har et glas juice til dig.
Alt efter det, drik vand. Du kender reglerne.
Min far lærte mig noget, han ikke vidste.
Jeg behøver ikke være en helt,
og jeg skal ikke bare tage kuglen.
Manden skal altid redde dagen.
Min far lærte mig, "Drop det, ikke mig."
I weekenden var jeg sammen med min far og min stedmor.
Min far hentede os.
Min stedmor og stedbror og søster var der.
Min stedmor holdt øje med os,
fordi min far arbejdede på bilen.
Min stedmor var skrap.
Hun havde en kåbe på, uden bælte,
som hun holdt sammen.
Røg en cigaret og bandede af os.
"I skide unger går mig på nerverne."
Hvorfor fanden var hun så sur?
Han tog to ekstra børn med hjem til hende.
Klart, hun er vred.
Du ved aldrig, hvad folk tænker om dig, før noget sker.
Jeg havde en legetøjspistol.
Min stedmor sagde, "Giv mig den."
"Vi laver et nummer med din far."
"Når han går ind, vil jeg lade, som om jeg myrder jer alle."
"Se, hvad han vil gøre."
Jeg tænkte, "Hov, hov."
Mord? Hvad sker der for det? Hvad med en vandballon?
Hvordan går du direkte til mord?
Men jeg siger, "Fint, skyd mig først."
"Fordi jeg vil falde, så jeg kan se, hvad far gør."
Min far gik ind for at få noget vand,
Jackie har pistolen i sin kåbe, ikke?
Hun spiller rollen.
"Hvorfor skal jeg passe dine børn?"
Hun trækker pistolen frem. Hun skyder.
Jeg falder ned.
Jeg ser på hende, der ser på ham og ser, hvad han vil gøre.
Jeg kender min far, han bliver da til en superhelt.
Med hvert skud, hun affyrede,
hoppede han tættere og tættere på døren.
"Hvad er der galt med dig?"
Jeg rejste mig. Jeg sagde, "Løber han fra alle?"
Et barn tilbage, min femårige søster, Tammi.
Jeg ved, han vil redde barnet.
Når jeg fortæller jer, at han skrævede
over mig på vej mod døren,
da begyndte jeg at grine.
Nu griner alle, nummeret er afsløret.
Min far siger, "Jeg skulle lige til at…"
"Du skulle ingenting."
"Du stak bare af!"
Min far sagde, "I blev skudt." "Skulle jeg også skydes?"
Jeg lærte den dag, at jeg ikke skal være en helt.
Det fortæller jeg min kone.
"Julie, sæt mig ikke i den position,
for jeg svigter dig, helt sikkert."
Jeg har været ren i 23 år.
Jeg ved ikke, om jeg blev ren, fordi jeg ramte bunden,
eller om jeg var træt af det arbejde, det krævede at være på stoffer.
Det er hårdt arbejde.
Hvis du kender nogen på stoffer, er de ikke dovne.
De er motiverede.
Du skal være oppe hele natten, stjæle, og der sker altid noget pis.
Stofferne kan komme ind om natten.
Du kan ikke være doven og tage stoffer.
Et problem med at være på stoffer var,
at jeg aldrig så sådan ud.
Jeg så sådan her ud. Det gjorde det svært at købe stoffer,
fordi pusheren troede, jeg var politiagent.
Han sagde altid, "Skrid, panser."
Jeg er ikke fra politiet!
Jeg er helt væk. Giv mig stoffer!
Det tog en halv time at overbevise ham
så han ville sælge.
Tilbage i bilen tænkte jeg, "Det er sgu hårdt."
Det sjove er, at min tur til at blive ren var langsom.
Jeg gjorde aldrig noget vildt.
Bare små dumme ting.
Jeg myrdede aldrig nogen.
Jeg røvede aldrig nogen.
Bare dumme ting som at blive fængslet to dage i træk.
Af samme betjent. Den slags pis.
Mit kørekort blev inddraget,
fra jeg var var 17 til 20.
Altid noget pis med mit kørekort.
Begrænset, inddraget,
jeg måtte ikke køre mellem 02.00 og 04.00, den slags.
Jeg husker engang, at jeg datede en pige.
Hun sagde, "Vi skal ud, jeg kører."
Jeg siger, "Nej, jeg kører."
Tager hendes bil. Jeg er fuld.
Politiet stopper os.
Jeg får straks en idé.
Lad os bytte plads, mens vi kører.
For du har et kørekort.
Jeg giver dig penge til bøden.
"Det går ikke." "Gør det nu." Så vi bytter plads.
Hun kører, politiet stopper os.
Han stiger ud. Går ikke engang op til førersiden af bilen.
Han går direkte til passagersiden,
hvor jeg lader som ingenting.
Banker på vinduet.
"Rul vinduet ned."
"Jeg kan faktisk se dig gennem bagruden."
"Kom ud af bilen. Du ryger i fængsel."
Røg i fængsel. Hun kautionerede for mig.
Den næste dag er det samme lort.
"Lad os få en drink, jeg kører." "Nul, jeg kører."
Hopper ind i bilen, samme bil.
Samme tid, samme hjørne, samme politimand.
Jeg kører om hjørnet, vores øjne mødes.
Mig og ham i hans bil.
Jeg kan se, han tænker, "Hvad fanden laver du?"
Jeg venter ikke på, at han kommer ud af bilen.
Jeg stopper, går ud af bilen,
og sætter mig i hans,
for jeg ved, at jeg ryger i fængsel.
Det er den slags lort, jeg lavede.
Mit liv føltes aldrig som om, det var ude af kontrol.
Når man fortæller det, er det sjovt.
Og mine forældre ville altid hjælpe mig.
Så mit liv haltede bare videre.
Jeg sad syv dage i fængslet i Bakersfield.
Og jeg kan huske, at jeg…
Jeg fik… Det var en advarsel, jeg lod blive til en dom.
Jeg kørte en bil, som jeg betalte 600 dollars for,
som indikerer, hvor jeg var i mit liv.
Det ene grin er nok til, at jeg vil fortælle historien.
Politiet stoppede mig
fordi der ikke var sikkerhedsseler i bilen.
-Han siger, "Der er ingen seler!" -"Den kostede 600 dollars."
"Du må ikke køre uden sikkerhedsseler."
Så han gav mig en advarsel.
Det viste sig,
det koster 600 dollars at sætte sikkerhedsseler i en bil til 600 dollars.
Det nægter jeg blankt.
Jeg kørte, indtil den gik død.
Så efterlod jeg den i siden af vejen,
tog min basketball ud og driblede hjem.
Jeg tænkte ikke på den bil igen.
Et år senere, på Edwards Air Force Base,
laver jeg ballade med min fætter.
Politiet kommer, de får mit navn.
Op kommer, "Arrestordre på David, L.A."
De kører mig fire timer nordpå til Bakersfield,
hvor de holder mig i fængsel i syv dage.
Sådan ved jeg, at jeg ikke er egnet til det liv.
Fordi det, der skulle have fået mig til at ringe til min mor,
generede mig ikke.
Ting, der burde forstyrre dig, i fængslet, var fint nok.
Det, der fik mig til at ringe, var latterligt.
Jeg husker,
jeg var to dage inde i en syv-dages dom.
Hård fyr.
Og jeg husker,
jeg spiser frokost,
og midt i det tænkte jeg…
Er jeg den eneste, der synes, maden er kedelig?
"Vil du have salt?"
"Salt ville være godt."
"Spørg vagten, han henter noget."
"Hej med dig."
"Jeg er David. 7-4… Lige meget. Hør her…
jeg og fyrene snakkede og…
den her mad…
er lidt kedelig."
"Vil du have salt?"
"Salt ville være rart."
"Sæt dig, jeg finder noget."
"Okay."
"Han kommer med noget salt."
Sad der i 35 minutter.
Så ham se tilbage på mig
og ikke hente noget salt til mig.
Alle er væk, undtagen mig og vagten.
"Hør, jeg…
Jeg ved, du har travlt. Hør…
henter du saltet?"
"Nej, nigga, nej."
Så ringede jeg til min mor. "Mor, du må få mig ud herfra."
Hun spurgte, "Vil de bolle dig?" Jeg sagde, "Nej!"
Jeg sagde, "Men der er ikke salt og peber her,
og jeg kan ikke leve i en verden, hvor jeg ikke kan krydre min kartoffelmos."
Hun sagde, "Stille, og lad mig få dig ud, før de boller dig."
Hører du?
Det var sådan, jeg var.
Intet trængte igennem til mig.
Intet. Fordi det altid var noget pis,
og det blev bare ved.
Intet ville få min opmærksomhed.
Bortset fra kokainen.
Åh, den kokain.
Kokain har en måde at nedbryde det stof man er gjort af,
og man ser det ikke engang ske.
Har I set fulde folk spille ædru?
De tror, at en ædru person ser sådan ud.
Den kokain…
var noget.
Det er sjovt.
Jeg husker, mit liv begyndte at vende,
da jeg solgte min bil til narkohandleren.
Jeg skrev "200 dollars" på en serviet.
Gav den til narkohandleren,
og gik hjem med 200 dollars.
Som om mit liv var fedt.
Hopper afsted på den lille legeplads.
Det gik stadig ikke op for mig.
Tre dage senere købte jeg mere kokain.
Denne gang købte jeg kokain for 11 dollars.
Som jeg betalte for med småpenge.
Talte pengene op. "Fem, 10, 15, 20, 25, 30, 35…"
"Det var en. Fem, 10, 15, 20, 25…"
Jeg fik kokain for 11 dollars og gik hjem i regnen.
Stolt! En bil ramte en vandpyt og gennemblødte mig.
Det var narkohandleren i min bil.
Sagde, "Svinet skulle have givet et lift."
Men jeg fangede den stadig ikke.
Det var først, da kokainen begyndte at tale til mig…
at det ramte mig.
Kokain siger ikke, hvad du skal gøre.
Det er passivt aggressivt og antyder ting.
Jeg stod og passede mig selv.
Kokainen gik op ved siden af mig og hviskede mig i øret.
"Måske er det tid til at tænke på at slikke pik."
Jeg sagde, "Slut! Jeg skal på afvænning! "
Jeg siger jer, jeg løb 15 kilometer på 3 minutter…
Hører I?
Det var bare, "Nul!"
Kom til klinikken. Hun sagde, "Vi har lukket."
Jeg sagde, "Jeg er ligeglad! Jeg skal ind. "
Hun så på mig og sagde "Åh, kære."
"Du hørte stemmen sige pikslik?"
Jeg sagde, "Ja, det gjorde jeg!"
Jeg kom ind og kiggede ud . Jeg skreg, "Jeg ser pikke!"
Men jeg kan stå foran jer og sige,
23 år, jeg har aldrig slikket pik.
Min kone siger altid,
"Hvis du ikke vil, hvorfor tror du så, vi vil?"
Jeg siger, "Julie…
min historie er ikke din historie. Forstår du?"
"Jeg taler om at slikke pik for stoffer. Du gør det for kærlighed."
Er du med?
Ikke at jeg spørger hende.
Hun er bare efter mig.
Hvis du beder om et blowjob, siger de, "Okay, så."
Som om det er et stort problem.
Ikke at det afskrækker mig.
"Jeg taler dig igennem det. Rolig nu. Nu er den der."
"Så, så." Jeg ved ikke, hvorfor vi tysser.
"Der er den."
I aften vil en af jer sige, "Så, så…"
Og den anden siger…
Mit job…
er at finde de ting, der virkede,
fremhæve det, og efterlade alt det dårlige.
Det er,
hvad jeg vil gøre.
Det er ikke altid det lykkes.
I ved, da vi voksede op.
Vi var ikke altid søde.
Jeg har en stedsøster Robin.
Robin er døv.
Og du tror nok, at når Robin er døv,
så havde vi gjort det nemmere for hende.
At nogen i familien
havde lært tegnsprog.
Vores familie er røv og nøgler…
Ingen har tænkt på det.
Den dag i dag, når vi taler med Robin, råber vi og tramper.
"Robin! Vil du have noget at spise? Robin! Robin!"
Til gengæld hørte Robin, hvad hun ville høre.
"Vil du have noget at spise?" "Is er fint."
"Du hjælper os med at vaske op, ikke?"
Du hørte os jo.
Vi kan ikke kommunikere med Robin.
Det indhentede min far engang.
Jeg glemmer det aldrig. Jeg var 13, 12, hvilket betyder, at Robin var 18.
Og jeg husker, vi alle sad i stuen og så tv.
Pludselig, lidt væk,
kunne vi høre:
"Uh-huh!"
"Ja!"
"Uh-huh!"
"Ja!"
Og min far sagde "Hvad?"
"Hvad er det for en lyd?"
Jeg sagde, "Ingen anelse."
Min far beslutter at undersøge det.
Jeg går med.
Lydene fortsætter.
"Uh-huh! Ja!"
Vi går igennem køkkenet og ned ad kældertrappen.
Halvvejs nede,
ved jeg, hvad der sker.
Og jeg er 13.
Han er 36.
Jeg ved, han ved det.
Jo tættere vi kommer på lydene, jo langsommere går min far.
Som om, vi var i et spøgelseshus
klokken tre om morgenen.
Langt nede,
min hånd på hans skulder, hans hånd på min hånd, på hans skulder,
mens vi kryber mod denne lyd.
"Uh-huh! Ja!"
Vi kommer rundt om hjørnet,
og Robin og hendes kæreste ligger og knalder…
som om ingen er hjemme!
Jeg har aldrig set min far ikke vide, hvad han skulle gøre.
Han står så tæt på.
Han kan kun råbe, "Robin! Hold op med at knalde!"
"Stop med at knalde!"
De hører ikke en skid!
"Uh-huh! Ja!"
Jeg er 12. Jeg tænker, "Åh gud!"
Hvad foregår der?
"Uh-huh! Ja!"
Nu beslutter min far, at han vil gribe fyren på skulderen.
Men han følte nok, han ville blive suget ind i en trekant.
Så han rækker ud, holder min hånd, jeg holder i døren.
Rækker ud. De knalder.
Han råber "Robin!"
"Stop det!"
"Åh gud!"
På natbordet er der et glas vand.
Min far tager det op og kaster det på dem begge.
De adskiller sig.
Min far siger, "Hvad fanden, Robin? Hvad fanden laver du?"
Robin prøver, "Jeg vidste ikke, I var her."
Min far så på hende og sagde, "Uh-huh…"
-Ja. -"Ja!"
Jeg hedder David Arnold!
Mange tak.
I er skide dejlige.
Tak.
SKREVET OG OPFØRT AF DAVID A. ARNOLD
Jeg kaldte denne forestilling for Det er ikke for de svage,
fordi jeg har gjort det her i 27 år.
i et vakuum,
stort set i skyggen af denne branche,
og for at have den lidenskab, jeg har til at gøre det her
stadig…
Det kan man ikke.
uden at have en vilje til at blive ved.
At være i denne branche, det er ikke for de svage.
Jeg skal på turné,
og jeg rammer 20 byer frem til den 29. januar,
hvor jeg optræder i og optager min anden Netflix-special,
og det betyder, at jeg nok har optrådt med det her hundrede gange,
og i løbet af de næste par måneder
vil jeg forberede og finjustere og slå og skære
og gøre det hele igen og igen og igen.
For et par år siden begyndte jeg at lægge videoer om min familie op på
sociale medier.
Siden da er antallet af følgere eksploderet,
og det har givet opmærksomhed til min stand-up.
Vær klar. Sig noget.
Vi gør klar til at diskutere, hvor vi skal på familieferie,
som vi gør hvert år.
-Ja. -Så jeg har samlet de tre…
-personer… -Personer?
De tre andre personer, der bor her.
Så vi kan se, hvad…
De personer, hvis mening er vigtigst.
Nej. De personer, der gør dig succesrig.
Jeg skærer alt det ud.
Lad os begynde.
Jeg tror virkelig på,
at David og jeg blev sat her på jorden for at være der for hinanden.
At vi var… At Gud bragte os sammen her.
Han kom her for at være min partner, og jeg skulle være hans partner.
Når jeg ser ham lave shows, og han taler om vores familie,
genoplever jeg det igen.
Og jeg ser hans synspunkt i tingene.
Mange gange ønsker jeg at gå op på scenen og sige,
"Men I skal høre mit synspunkt."
Jeg vil dele, hvad jeg føler, og hvad jeg tænker.
Men jeg har for travlt med at grine til at komme videre.
Jeg har to, en 14, 16-årig.
Først og fremmest er de her børn
de mest forkælede mennesker, jeg har mødt i mit liv.
Hører I?
Der er lige det,
at de er sådan, fordi vi har gjort dem til det.
-Jeg er Anna Grace. -Jeg er Ashlyn.
Jeg er den ældste.
-Jeg er den yngste, og jeg er 14. -Og jeg er 16.
Det er sjovt at vokse op med min far.
Jeg føler, han gør alt så sjovt.
Jeg mener det…
Det har været sjovt at vokse op med min far.
Han har gjort alting så sjovt.
Men hun er også far.
Så han kan være streng og give os regler.
-Så ja. -Vi aldrig kan tage ham alvorligt.
-Ja. -Han er komiker, altid sjov.
Så når han prøver at belære os, tænker jeg bare, "Det er jo sjovt."
Fordi han ikke selv ved det.
-Det er svært at tage ham alvorligt. -Ja.
I aften skal jeg optræde
på den verdensberømte Laugh Factory,
som er en klub, jeg har optrådt på, siden jeg begyndte på stand-up.
Og Jamie Masada, ejeren af klubben, har altid støttet mig,
og det er en aften med træning.
Vi skal optræde
og hænge ud og lukke lort ud bagefter, som komikere gør.
Det hele er en del af at gøre sig klar til optagelsen.
-Hvordan forberedte du dig? -En turné.
Rundt i 20 byer.
I de sidste seks måneder, 20 byer, fem shows per by,
så hundrede gange.
Optrådte med det hundrede gange.
-Du er Mr. Struktur. -Ja.
Der kan være brand, et barn bliver kidnappet…
Seriøst!
"Dave, der er et barn!"
-Glem det, jeg fortsætter. -Trafik.
Han tænker, "Skrid med dine små vittigheder."
Du lå i sengen med Paul.
Og Paul så på dig og sagde,
"Anna Mae, denne dreng bliver en stor klovn."
-Jo. -Kan du tro det?
-Ja. -Han…
Han sagde, jeg ville blive en klovn.
Og se dig nu.
Seks måneder gammel.
Se dig lige nu, en stor klovn.
-Ja. -Wow.
At komme her og gøre det her…
Jeg føler, jeg har gjort, hvad jeg skulle.
Og jeg føler…
at jeg kan…
lægge det fra mig og forlade det.
Fordi jeg tager alt det her med mig overalt,
alt det gode, jeg har lært her af min bedstefar og min bedstemor.
Det er godt at være tilbage i Cleveland.
-Hvad så? -Hej, hej.
-Hvad så, Tam? -Godt at se dig.
Du ser godt ud.
Hvor er mor?
Din mor er derinde og styrer ting, som hun altid gør.
Hun prøver at overtage mit hus.
Mor gav min søster råd, da jeg var 11. Det ændrede mit liv.
Hun sagde, "Gå ikke ud med en mand, der ikke har et ur."
"Hvorfor ikke?"
Hun sagde, "Er han ligeglad med tiden,
så han ikke har noget at lave." Jeg sagde, "Pis!"
David og jeg har altid været…
Jeg har altid været ærlig over for alle mine børn.
Jeg har aldrig præsenteret mig selv som en perfekt mor.
-Fordi jeg ikke var, jeg var menneskelig. -Ja.
og jeg begik fejl,
men jeg ville have at mine børn skulle se min menneskelighed.
Fordi vi alle er mennesker.
Og jeg var nok lidt for ærlig med nogle ting.
-Ja. -Men…
-Du sagde, at far ikke var min far. -Ja.
-Han blev meget vred. -Ja.
Da jeg var 17,
opdagede jeg, at ham der opfostrede mig, Eddie,
faktisk var min adoptivfar,
og jeg troede, han var min biologiske far.
Og alle vidste det, undtagen mig.
Far!
-Far! -Hvem er det?
-Hej. -Dave!
-Hvad sker der? -Hvad så?
-Hvad laver du? -Hvordan går det?
-Godt. -Godt at se dig.
Jeg er ikke vant til, at du kommer sådan.
Du ved.
Nej. For da jeg så dig, ved du så, hvad jeg tænkte på?
Jeg kan huske, du kom hen over den plæne,
da du skulle søge arbejde.
Kan du huske det?
Det her var altid mit ønske.
Min far forstod det aldrig.
Jeg voksede op… Min far er…
Min far er pensioneret ingeniør.
Han arbejder.
Han forstår ikke, når man ikke arbejder. Forstår I? Det kan man ikke.
Da jeg var barn, sagde han, "Han laller bare rundt hele dagen."
"Det er alt, du gør. Laller rundt og leger."
Hvad? Hvorfor?
-Hvad er det her? -Jeg ryddede op i…
Ryddede op i skuffen.
Jeg fandt alle mulige ting.
Nogle kvitteringer fra da jeg fik dig ud af fængslet seks gange.
-Hvorfor vokser antallet hver gang? -Det var syv gange.
Min stedmor holdt øje med os i fordi min far arbejdede på sin bil.
Min stedmor var skrap.
Hun havde en kåbe på uden bælte, som hun holdt sammen.
Røg en cigaret og bandede af os.
"I skide unger går mig på nerverne."
Jeg ved bare, at du…
Ville være ophidset.
Ville være ophidset, men det…
Jeg fortalte ham det, og jeg må bare sige, at…
Jeg er taknemmelig for,
at du tog dig af os.
For jeg ved, det ikke var let.
Og når jeg ser det, så… Jeg ved ikke, hvorfor du ikke…
-Slog dig ihjel. -Ja.
Jeg tror, det for mig er, at…
Det betyder mest, at du…
Du gav mig dit navn, og du adopterede mig og tog dig af mig.
Selv efter I blev skilt.
David, det er…
Bare fordi du får et barn, betyder det ikke, at du bliver far.
Det kræver en far at opfostre et barn.
Og helt ærligt,
så elskede jeg dig fra første sekund.
Du var omkring fire måneder gammel,
og jeg har elsket dig lige siden da.
Så indså jeg, hvad stedfar lærte mig.
I 2005, da jeg så ham blive optaget i Rock and Roll Hall of Fame
med The O'Jays lige herovre.
Han lærte mig noget, jeg ikke vidste, han lærte mig.
Du må aldrig give op.
Så længe jeg har kendt ham, har han aldrig give op.
Hver gang, "Jeg skal til et møde…"
Der er ikke noget møde.
-Så er vi her. -Jeg vil ikke lyve.
Jeg glæder mig, for jeg har aldrig været her før.
-Ja. -Jeg gik bare ud fra, at…
At jeg var her?
At du ikke havde været her før.
Uanset hvilke drømme du har,
så arbejd på at opnå dem.
Forstår du?
Man må bare arbejde for det.
Arbejdet giver dig gode resultater.
Hvis du arbejder for det.
Så, wow, kan du…?
Kan du huske dette billede?
Ja.
Vi tog det på Leo's Casino.
Hvem er den gamle?
Freddie Arrington, han var MC.
Så…
Leo's Casino var ligesom Apollo?
Leo's eller Leo's Casino var det store sted i Cleveland,
hvor alle showene kom.
Og Freddie Arrington var MC.
-Det gjorde han altid. -Ja.
Ikke?
-De fleste shows på Leo's Casino… -Hvor gamle var I?
Tidligt i tyverne.
Jeg tror, jeg er stolt af David,
også fordi han er så succesfuld.
Hans skrivefærdigheder. Hans skuespil. Hans…
hans evner som komiker.
Men jeg er mest stolt af, hvem han er som mand.
Jeg er stolt af Davids karakter.
Jeg elsker den måde, han opfostrer sine børn på.
Jeg elsker, hvordan han elsker sin kone.
Det fortæller mig, at jeg har opdraget en mand af ekstraordinær karakter,
og det gør mig glad.
Jeg dimitterede fra High School med et 1,8 snit. Forstår I?
Nej, hør på mig. Jeg…
Aner ikke, om jeg fik en eksamen.
Jeg skred bare med de andre.
Der er ingen tvivl om, at dette er, hvad jeg skal lave.
Ingen tvivl om, at jeg dimitterede fra High School med det snit af en årsag.
Ingen tvivl om, at jeg har været på afvænning tre gange.
Jeg havde brug for alle de oplevelser for at gøre mig til den, jeg er i dag.
Så jeg kan fortælle om det.
Jeg dimitterede herfra i bunden af min klasse.
Jeg dimitterede med 1,8 i gennemsnit.
Jeg tænkte bare ikke…
Min opmærksomhed var altid
et andet sted.
Jeg var altid…
Jeg ved det ikke.
Det var bare så stort et sted,
og alting gik så hurtigt hele tiden.
Kan du huske dette?
Vores Hall of Fame for Beachwood?
Ja, det husker jeg.
Det er min klasse.
-Ja. -Vi var fra samme…
For han er tv-forfatter og producer.
Komedieforfatter i Hollywood.
Okay. Så hvor er jeg…?
Kom nu, jeg må være på væggen.
Jonathan fik ikke Netflix hertil.
Jeg må være på væggen.
Det her er utroligt.
The Comedy Cellar er hvad
Laugh Factory og Comedy Store er i Los Angeles
Det er komediens Mekka i New York.
The Cellar er, hvor alle, der er noget, arbejder med deres shows.
Efter et par uger på turneen skriver min kone:
"Savner du os?"
"For at være helt ærlig…
så klarer jeg mig."
Efter 18 måneder sammen
så går man på hinandens nerver.
Sådan her.
Vi er i New York.
Jeg skal optræde på Carolines Comedy Club på Broadway.
Jeg husker, at jeg gik ind i det store rum,
og det var bare et stort øjeblik.
Fordi Carolines er en
historisk scene for stand-up i New York.
"Børnene må endelig ikke komme til skade."
Det er derfor, de alle har nøddeallergi.
Trøstepræmier og nøddeallergi er forbundet.
Det er sandt.
Fuldt hus.
-Er det? -Ja.
-Okay. -Udsolgt, mand
-Udsolgt. -Det stemmer.
-Er du lidt nervøs? -Åh gud. Hvad skal jeg gøre?
-Jeg spørger hvert show. -Hun spørger altid.
Stand-up kulturen i New York er helt anderledes
end noget andet sted.
Komikere i New York knokler bare på.
Tak, makker.
-Kom nu, fætter. -Hvad så?
-Godt, mand. Godt med folk. -Fint.
Over det forventede.
Vi er glade.
Hvad så, mand?
Der er Chad. Ja.
-Hvordan går det? -Fint, klar til showet.
Ja, lad os gøre det.
Lad os gå denne vej.
I årevis har jeg lavet stand-up
uden at vide, hvem jeg er.
Det er første gang, jeg har været på turné,
og jeg har lavet det her i 27 år.
Folk har købt billetter for at se mig.
I aften er der udsolgt,
og alle de folk kom, fordi de ved, hvem David A. Arnold er.
I er dejlige.
Hvad så?
Hvad sker der? Jeg kan se dig.
Vi er i Hanna Theatre i Cleveland, Ohio,
hvor jeg gør klar til at optage min anden Netflix-special i morgen aften.
Det bliver…
helt vildt.
Det her skete ikke natten over.
Intet, jeg har, blev givet mig.
Alt, jeg er blevet velsignet med, er blevet fortjent.
Nogle vil sige, at jeg kom ud af ingenting,
at jeg bare lige dukkede op.
Nej.
Jeg har lavet det i lang tid.
Arbejdet,
skubbet,
knoklet.
Overvundet afvisning efter afvisning.
Jeg har stået over for mange forhindringer,
den største er mig selv, min mentalitet og min attitude,
men hver dag har jeg arbejdet på at være lidt bedre end dagen før.
Jeg er langt fra, hvor jeg startede,
og jeg har stadig noget foran mig,
men det betyder ikke, at jeg ikke er stolt af det,
fordi det har gjort mig bedre, stærkere,
og mere forberedt på øjeblikke som dette.
Min familie skal vide, at de har en søn, en bror, en far og en ægtemand,
der giver alt, hvad han har.
Mange mennesker har altid undskyldninger klar.
Jeg nægter at leve i skyggen af, "Hvad hvis?"
I dag træder jeg ind i min skæbne.
Det skal ikke være nemt.
Det må godt være hårdt.
Det skal være udfordrende,
for det jeg laver her…
det er ikke for de svage.
Mine damer og herrer,
David A. Arnold!
Tekster af: Hans Martin Jensen