Downloaded from YTS.MX
Moni elää elämäänsä keksien tekosyitä.
Official YIFY movies site: YTS.MX
En suostu elämään jossitellen.
Haluan perheeni tietävän, että heillä on poika, veli, isä ja aviomies,
joka antaa kaikkensa.
Tänään otan kohtaloni haltuun.
Tämän polun ei kuulukaan olla helppo.
Sen kuuluu olla vaikea ja haastava, koska tämä kulkemani polku -
ei ole heikoille.
Hyvä yleisö…
NETFLIX-KOMEDIASPESIAALI
David A. Arnold!
Miten menee?
Cleveland, Ohio!
Mikä meno?
Istukaa alas.
Viimeksi esiinnyin komediaklubilla ja nyt ollaan teatterissa.
Mitä ihmettä on tekeillä?
On mahtavaa olla ulkona. Antakaa kun kerron…
Kiitos. On mukava palata kotiin. Sää on syvältä, mutta…
Lapseni eivät ole olleet täällä.
Tyttärelläni on farkut, joissa on tajuton reikä.
Sanoin, ettei -10 celsiusastetta pysy niistä loitolla.
Ei hän minua kuunnellut.
Kun kävelimme ulkona, hänen polvensa tekivät tenän.
Siinä hän manasi menemään.
Kutsun ajoitus osui kohdilleen.
Olen ollut kiertueella puoli vuotta ja kiertänyt 20 kaupunkia.
Kiertue tuli täydelliseen saumaan.
Minun oli päästävä helvettiin siitä talosta.
Kotona oli vierähtänyt ikuisuus. Alussa oli puhe parista viikosta.
Silloin tuumasin, että kyllä pari viikkoa nyt menee.
Juttelisin lapsilleni ja näkisin, millaista väkeä kasvatan.
Kuuntelisin vaimoni jutut alusta loppuun.
En tiedä teistä, mutta meillä se ei ole helppoa.
Oletteko kuunnelleet henkilöä, joka ei osaa kertoa juttuja?
Kuuden minuutin jälkeen on vielä ihan pihalla, mistä on puhe.
Vartin päästä vaimo sanoo: "Lyhyesti sanottuna…"
Ei, ämmä. Lyhyesti sanottu meni vartti sitten.
Alahan pikku hiljaa lopetella.
Kuukauden jälkeen aloin hengailla kotini läheisen kaupan parkkipaikalla.
Huomasin yksi päivä, että parkki oli täynnä pelkkiä äijiä autoissaan.
He eivät kestäneet enää hetkeäkään kotona.
Tyypit tupakoivat ikkunasta: "Tapan jonkun, jos pitää palata sinne."
Meidän ei kuulu olla yhdessä sillä lailla. Olimme yhdessä koko päivän.
Niin ei ole tarkoitettu.
Herättyä päivältä ei ollut odotettavissa mitään kummempaa.
Meidän on tarkoitus olla yhdessä 10 tuntia päivässä. Kahdeksan nukkuen.
Niin jää kaksi tuntia suhteen tuhoamiseen, jos se on tuhoutuakseen.
Ensimmäisellä kiertueviikolla vaimo kysyi, ikävöinkö heitä.
"Rehellisesti sanottuna…
Pärjään kyllä."
Yhdessä asuvat kävivät toistensa hermoille.
Kaikki ärsytti.
Ei voinut vain puuhastella omia juttujaan rauhassa -
ilman että joku oli aina pyytämässä jotain.
"Menetkö keittiöön? Minne menet?"
Otan vain kaukosäätimen.
"Anna tuo lehti." Miksi aina tarvitset jotain?
Kun nousen, vaimo pyytää tuomaan sitä, viemään tätä.
Hae omat juttusi!
Anna minun elää. Tajuatko?
Hemmetti.
Kisasimme vaimon kanssa sohvalla, kumpi odottaa kauemmin.
Kumpikaan ei halunnut nousta, koska muuten toiselle sai viedä jotain.
Hyvä ettei ole tullut kuset housuun.
Ennemmin kusen sohvalle, kuin tuon sinulle taas jotain.
Vaimoni litkii tolkuttomasti vettä. Onko muita?
Te vesipulloa mukananne kiikuttavat olette ärsyttävää väkeä.
Vedenjuojat luulevat, että kaikki muutkin haluavat vettä.
"Tarviiko joku vettä?" "Ei! Vain sinä.
Haemme kaupan vesipullo-osastolta, jos tulee tarve."
Vaimoni kantaa vettä kaikkialle.
Hän ei unohda vettä, ennen kuin menemme yläkertaan nukkumaan.
Joka ilta sama juttu.
Mitä?
"Unohdin veteni."
Miksi teet näin? Ei pyjamassa mitään vettä ole.
Sitten hän käy passiivisaggressiiviseksi. "Jos löydät itsesi alakerrasta,
voisit tuoda vettä." Kuka löytää itsensä alakerrasta?
Milloin viimeksi kesken kusireissun löysit itsesi alakerrasta?
Pitänee samalla viedä Julielle vettä.
Hae omat juttusi!
Kävimme toistemme hermoille. Riitelimme.
Minä ja vaimoni riitelemme joka päivä.
Ei isoja riitoja, mutta koko ajan ollaan vähän napit vastakkain.
"Miten on, ämmä, kerjäätkö konfliktia?"
Niin vaimo puhuu minulle joka päivä.
Pelkään häntä!
Me riitelemme. Tiedättekö, kauanko olemme olleet yhdessä?
Me riitelemme vaikka sinun edessäsi sinusta puhuen -
välittämättä paskaakaan läsnäolostasi.
Oletteko olleet ulkona riitelevän parin kanssa?
Tämä on henkilökohtaista. Pitäisikö mennä?
"Sanoin, etten halua syödä heidän kanssaan, mutta raahasit silti ulos.
Syödään sitten, helvetti."
Riitelemme, koska tiedämme, ettei…
Olemme olleet kotona ja yhdessä liian kauan.
Yhdessä tarpeeksi kauan ollaksemme yksimielisiä siitä,
että välitämme toistemme sanomisista tasan yhtä vähän.
Yksimielisyys vie monta vuotta.
Kerran puhuin hänelle, ja kesken lauseen hän vain käveli ulos huoneesta.
Ei sanonut mitään, kunhan häipyi.
En loukkaantunut. Oikein toimittu. Olisi pitänyt lähteä 10 minuuttia sitten.
Moni parisuhde ei selvinnyt pandemiasta.
Joillain teistä on omakohtaista kokemusta.
Ette enää halunneet olla kumppaninne kanssa.
Yksi kaverini jätti koko perheensä.
Hän meni ulos eikä palannut.
Ei postin hakemisesta tehdä ilmoitusta. Se vain haetaan.
Kaveri meni ulos, emmekä ole nähneet häntä koommin.
Luulisi, että perhe jätetään -
katoamalla tuhkana tuuleen.
Ei tämä tyyppi. Hän vastaa aina viesteihini.
Kysyin, missä hän on. "Poissa." Mitä?
Kysyin, aikooko hän palata. "En."
Kuka oikein jättää perheensä ja viestittelee vanhoille kavereilleen?
Tapauksen jälkeen aina kun lähdin kotoa,
vaimo kysyi, minne matka.
Älä huoli, palaan kyllä. En jätä kamojani tänne.
Kaverillani oli valtava kenkäkokoelma, 25 000 dollarin arvosta kenkiä.
Hän jätti kaiken. Ei hakenut mitään.
Tajuatteko, miten kypsä on oltava jättääkseen kaikki kamansa?
Pelkät vaatteet päällä.
Asiat kotona ovat niin hullusti, että se asu riittää uuteen alkuun.
Hiiteen koko talo.
En tarvitse silmälasejani, henkkareitani, mitään.
Mieluummin menen vaikka katsastukseen kuin siihen taloon.
Sanoin, että jos häivyn, otan kamani ja puolet vaimoni kamoista.
Ei sellaista vain tehdä.
Tiedän olevani parhaassa keski-iän kriisin iässä.
Olen siinä iässä varsinkin Hollywoodissa.
Tässä iässä jätetään ensimmäinen vaimo,
hankitaan nuorempi vaimo -
ja jynssätään hamaan loppuun asti.
Katsokaa naisia. Tästä alkoi alamäki. Mitä ilmeitä.
Teoriassa se kuulostaakin hienolta, hauskalta ja uudelta.
Oikeasti joutuu vain tekemään kaiken paskan uusiksi uuden vaimon kanssa.
Mitään uutta ei tapahdu. Ei sitten mitään.
Käydään samat keskustelut.
Jos hankkii nuoren vaimon, pitää hankkia vauva.
Hän haluaa saman kuin ensimmäinen vaimo.
Teilläkin on vauva, meillä ei ole mitään. Haluan ikioman, ja sitä rataa.
Olen vanhimman tyttäreni häissä 68-vuotiaana puolivuotias sylissäni.
Väsynyt kuin mikä.
Ei kuulosta lystiltä.
Pari ystävääni ovat jättäneet ensimmäiset vaimonsa.
He menivät naimisiin 15 vuotta nuorempien vaimojen kanssa.
Yksi kaveri juhli äskettäin kolmatta hääpäiväänsä.
Hänen vaimonsa on minua 15 vuotta nuorempi.
Kaverini on ikäiseni.
Kuvitelkaa videota heistä bailaamassa.
Tyttö antoi kaikkensa.
Kaverini kamppaili.
Hän teki vanhan miehen tanssi-ilmeitä.
Käskin lopettaa kuvaamisen.
Kaveri sinnitteli. Parasta pistää pillit pussiin.
Minä en moiseen ryhdy.
Aion istua vaimoni kanssa syöden nachoja ja hajoten yhdessä.
En ryhdy moiseen rumbaan.
Yritämme saada lapset ulos. Niin pitää tehdä.
Jos suhteeseen haluaa vipinää, lapset on potkittava pihalle.
Minulla on 14- ja 16-vuotiaat.
Nämä uudet lapset -
ovat etuoikeutetuin ihmisryhmä, jonka olen tavannut.
He ovat sellaisia, koska sellaisia heistä teimme.
Kaikki haluavat lapsilleen parempaa kuin mitä he itse saivat.
Tulihan minustakin ihan hyvä. Mitä tässä siis vielä pitäisi tavoitella?
Tästä tiedän, että tein liikaa.
Tyttäreni Anna Grace täytti 16.
Hän sanoi haluavansa puhua kanssani.
En ikinä sanonut niin isälleni.
Itse asiassa toivoin, ettemme puhuisi.
Tyttäreni halusi puhua: "Täytän 16.
Haluan puhua siitä, millaisen auton haluan."
Minäkin halusin kuulla, mitä hän luuli saavansa.
Hän oli ajatellut G-Wagonia.
Miten ihmeessä hän oli saanut päähänsä, että G-Wagon olisi hänen tulevaisuuttaan?
Miten hän luuli saavansa 100 000 dollarin auton?
Julie puolustaa yleensä lapsia. Tällä kertaa hän suuttui.
"Nussin häntä, eikä minulla ole G-Wagonia.
Et todellakaan saa G-Wagonia.
Saat vuoden 1989 Corollan. Häivy siitä."
Miksi luulet saavasi G-Wagonin?
He ovat saaneet kaiken. Tälle sukupolvelle on annettu ihan kaikki.
Tämä on osallistumispalkintojen sukupolvi.
Onko teillä osallistumispalkintoja kotona? Lapsistanne ei tule mitään.
On paskapuhetta, että kaikki ovat voittajia.
Eivät ole. Tunnen luusereita.
Työskentelen liian lujaa kuuluakseni siihen porukkaan.
Miksi voittajan pitäisi saada sama kuin häviäjän?
Kaikki eivät ole voittajia.
Ei ole osallistumisasuntolainaakaan.
Milloin pankki viimeksi sanoi:
"Luottotiedoissa häikkää ja surkeat tulot, mutta meille kaikki ovat voittajia.
Tässä lainasi. Onnea matkaan!" Tuo ei ole totta!
Lapsille tykätään antaa osallistumispalkintotodistuksia.
Tyttäreni sai kolmannella luokalla todistuksen vapaaehtoistyöstä koululla.
Kehysti sen ja laittoi seinälle äitinsä tutkinnon viereen ylpeänä!
Käskin ottaa sen alas välittömästi.
"Äitisi uurasti tutkinnon eteen, ja sinä jaoit pillejä mehupäivänä."
Siihen emme ryhdy.
Aina on oltava osallistumispalkinto.
Ongelmana on, että leikkikenttä on liian pehmeä.
Varttuessani leikkikenttä oli asfalttia.
Leikkikenttä oli betonia, ja maassa oli lasia.
Kaatuessa polvi aukesi ja siitä noustiin jatkamaan leikkimistä.
Entä nykypäivän leikkikentät etenkin mukavilla asuinalueilla?
Maa on kuin sieni.
Maapallon rakennetta on muutettu näiden kersojen suojelemiseksi.
Nyt he vain hyppelevät läpi elämänsä kuin kaikki olisi mahtavaa.
"Voi hitsi vie!"
Tuo ei ole totta!
Mikään siitä ei ole totta.
Mutta niin tehdään.
Vartuin 80-luvulla. Silloin vasta oli paska meno.
Touhumme olivat usein väärin.
Tehtäväni on nähdä, mitkä opetukset toimivat,
ja jättää kaikki soopa taakse.
Teen sitä lasteni kohdalla.
Heidän on löydettävä se juttu itsestään. Hoen sitä tämän tästä.
On oltava taistelutahtoa selättämään vaikeudet.
Vaikeuksia tulee olemaan. Elämässä se on varmaa.
Ihan sama miten hyvä oli lukiossa tai yliopistossa.
Sisua on oltava.
Valmistuin koulusta luokkani surkeimpana.
Ohjelmassa oli minun nimeni ja tyypin nimi, joka tulosti ohjelmat.
Sen alemmas ei pääse.
Mutta minussa on taistelutahtoa -
ja olen etsinyt sitä lapsistani.
Sitä pitää löytyä.
Olen yrittänyt parhaani. Lapseni pelasivat lentopalloa.
Pitkän aikaa pelasimme osallistumispalkintopalloa.
He alkoivat muodostaa väärää käsitystä itsestään.
Se ei vedellyt. Jos jatkamme pelaamista, pelataan tosissaan.
Vein heidät lentopalloseuraan.
Seuraurheilu on kahta asiaa; todella kallista ja kilpailuhenkistä.
Tuhansia dollareita hotelleihin, jotta pääsee katsomaan kallista pelaamista.
Jos maksan tuhansia pelaamisen katsomisesta, lasten on parasta yrittää.
Veimme Anna Gracen seuraan 13-vuotiaana.
Hän meni Vegasiin pelaamaan turnauksessa.
Kentällä hän huomasi pian, ettei se ollut osallistumislentopalloa.
Tytöillä oli sellainen ilme.
Pallot tykittivät.
Näin hänen itsevarmuutensa karisevan.
En pitänyt siitä.
Pallo meni ohi, ja hyvä kun hän kättään nosti.
Onko viha koskaan aiheuttanut poltetta rinnassa?
Olin eturivissä vanhempien kanssa, steppasin ja katselin Anna Gracea.
Julie kehotti istumaan.
"Pää umpeen. En käyttänyt rahoja tullakseni tänne, eikä hän…
Tapan koko sakin."
Vaimosta se oli pahinta, mitä voi sanoa: "Miten voit sanoa noin?"
Isäni hoki sitä meille kerran viikossa.
Joka viikko kuulimme: "Tapan koko sakin.
Sitten tapan itseni."
Hetkinen! Ottaako isäukko mallia jostain sotahistoriasta? Mikä hänellä on?
Ymmärrän sellaista vihaa vasta nyt.
Anna Grace yritti katsoa eteenpäin muka huomaamatta, että katson häntä.
Tiedän, että hän tunsi sen poltteen kasvoillaan.
Katseidemme kohdatessa näytin, että hän saa kuulla kunniansa.
Menimme autoon ja riitelimme neljä ja puoli tuntia Losista Vegasiin.
"Et yritä. Tiedän kyllä, miltä yrittäminen näyttää."
Tältä teinitytön kanssa riitely kuulostaa.
Jutun ydin on, että hän lopetti.
Tämän olen oppinut.
Kun oma mielipide ei miellytä perhettä, lopulta asian pitää antaa olla.
Yrittipä mitä tahansa, lopulta siitä saa syyt niskoilleen.
Yritin opettaa, että me emme luovuta vaan puskemme loppuun asti tuli mitä tuli.
Se on hyvä opetus.
Lapseni sen sijaan valittivat, että huono energiani tuhosi koko perheen.
Tämä on iskulauseiden sukupolvi.
"Häpäiset kehoja, ja se on henkistä väkivaltaa…"
Henkistä väkivaltaa on 3 500 dollaria sen katsomiseen, että toinen lyö läskiksi.
Kolmeen vuoteen Anna Grace ei pelannut.
Hän meni uuteen yksityiskouluun.
Koulussa käskettiin ottaa valinnainen. Patistivat osallistumaan.
Käskin häntä valitsemaan. Ei kuulemma huvittanut.
Sanoin valitsevani hänen puolestaan. Ei kouluun mennä katsomaan TikTokia.
Hän ei valinnut, minä valitsin hänelle.
Tämänkin olen oppinut.
Epäsuositut jutut pitää kertoa perheelle julkisella paikalla.
Väkijoukossa ei voi pistää ihan ranttaliksi.
Mukavan brunssin syötyämme sanoin: "Anna Grace, olen tehnyt päätökseni.
Pelaat lentopalloa."
Hän sekosi: "En halua pelata! Lentopallopäiväni ovat ohi."
Kuin hän olisi polvivammainen 49-vuotias, joka ei pysty enää.
Hänen pikkusiskonsa Ashlyn on 14.
Ashlyn on perheen mielenosoittaja ja feministi.
Hän alkoi heti puolustaa siskoaan.
"Tämä ei vetele. Hän on nainen, sinä olet mies.
Mies ei sanele naiselle… Meitä kuullaan vielä…"
"Ellet vaikene, Angela Davis… Sinulta ei kysytty."
Karsintoihin oli kolme päivää. Veisimme tytön ja sillä sipuli.
Kolmen päivän päästä Anna Grace meni karsintoihin, eikä puhunut siihen asti.
Lapset luulevat, että pahastumme mykkäkoulusta.
Kyllä se minulle sopii.
Kolmeen päivään minulta ei pyydetä mitään paskaa.
Kolmantena päivänä Anna Grace lähetti viestin perheryhmäämme.
Näin siinä luki: "Voihan hitto, porukat.
Pääsin joukkueeseen, olen innoissani. Emojisydän!"
No niin…
David, jonka Barbara ja Eddie kasvattivat 80-luvulla,
jämähti "voihan hittoon".
Kenelle hän luuli puhuvansa?
Mistä lähtien kiroilet perheellesi?
David yritti päästä sen yli kohtaan: "Olen innoissani. Sydänemoji!"
Toivoin hänen yhdistävän sen hetken kolme viikkoa aiempaan julistukseen:
"Lentopallopäiväni ovat ohi!"
Niin hän tajuaisi, että kun puskee vastoinkäymisten läpi,
voi löytää menestystä toiselta puolen.
Anna Grace on 15 senttiä pidempi kuin viimeksi.
Pääsin katsomaan peliä, kun aloitin kiertueen puoli vuotta sitten.
Hän pelasi ja torjui, täysillä mukana.
Näin hänen itsetuntonsa kasvavan kentällä.
Peli ohi. Hän halasi minua: "Kiitos, että patistit minua."
Sanoin olevani isä. Tehtäväni on nähdä, mitä hän ei näe.
Tiedäthän, että pidän aina puoliasi. Koska rakastan sinua.
Sanoin…
"Mutta jos vielä kiroilet viestissä,
tapan koko sakin, onko selvä?"
Pitää selvittää elämän opetus ja jättää soopa taakse.
Teen asioita lasten puolesta, vaikken tahtoisi, koska opin itsestänikin.
He halusivat koiran. En halua koiraa.
Koirien elämä on erilaista kuin minun lapsuudessani.
Uudet koiranomistajat tekevät liikaa.
Tuovat koirat ruokakauppaan, kuskaavat pikkulaukuissa.
Tullessani ykkösluokassa vieressäni istui puudeli pällistellen, mitä siinä tein.
Ei. Mitä helvettiä sinä siinä teet?
Suukottelette koiria. "Voi, mikä lutunen."
Rokotetta sen sijaan ette ota.
"En halua sitä kehooni.
Päivät pitkät pallejaan nuoleva koira käy kyllä."
Älkää viitsikö.
Miksi haluaisin koiran?
Minulla oli koira lapsena. Yhtäkkiä tajusin, että se oli kamalaa.
Yksi suurimmista lapsuudentraumoistani liittyy yhteen koiraani.
Vartuin Clevelandissa Ohiossa. Olin noin kahdeksan.
Seisoin ovella, ja koira oli pissalla nurmikolla.
Auto ilmestyi, avasi oven, nappasi koiran ja ajoi pois.
Olin äimän käkenä.
Huusin isälle, että koira vietiin.
Tässä kaikki, mitä isästäni lähti sillä kamalalla hetkellä.
"No niin. Tules sitten sisään." Hetkinen!
Kysyin eikö hän tee mitään. Siitäkös hän suuttui.
"Mitä hemmettiä pitäisi tehdä? Koira on poissa!"
Ajattelin, ettei meidän pitäisi välittää koirista.
Juttu vaivasi minua vuosia.
Vartuin aikana, kun vanhemmille ei puhuttu tunteista.
Asian vain käsitteli itsekseen kahdeksanvuotiaan mielellä.
Vuosien ajan kelasin tapahtunutta.
Tajuan, miksi isä tuli ulos tällä lailla tähyillen.
Siihen suuntaan auto ajoi.
Mitä hän tuonne päin tähyili?
Ajatteliko hän, että auto ajaisi korttelin ympäri -
ja palauttaisi koiran: "Kas tässä, kunhan narrasin."
Hullua on, että mitä ikinä tekeekään, päätyy itse vanhempiensa kaltaiseksi.
Sitä toistaa ihan samat asiat, koska muuta mallia ei ole.
Vaikka miten päätin olla toisenlainen,
tajuan toistavani samaa skeidaa, mitä kuulin lapsena.
Minut on kasvattanut kolme vahvaa ja vaikutusvaltaista miestä.
Kaikki heistä, vaikkakin eri keinoin,
auttoivat minua saamaan sen, mikä minussa on sisälläni.
Isäpuoleni, isäni ja isoisäni.
Kaikki ovat hyvin erilaisia ja hyvin tärkeitä.
Isoisäni oli se tyyppi,
joka pisti koko perheeni korkeakouluun itse peruskoulun käyneenä.
Näin on.
Isoisäni työskenteli joka päivä.
Hän ylpeili sillä, että vartin jutusteltuaan uuden tuttavuuden kanssa -
hän saattoi kertoa, mikä hänen ongelmansa oli.
Jos hän ei keksinyt, hän pisti kaiken "sen paskan" piikkiin.
Emme tiedä, mitä se paska on,
mutta se vaivasi tyyppejä, joita hän ei osannut lukea.
Vanhetessaan joskus 80-vuotiaana hän tapasi puhua minusta kotosalla.
Hän ei ymmärtänyt, miten pärjäisin tässä maailmassa.
Hän oli minusta huolissaan koko elämänsä.
80-vuotiaana ei enää tarvita keskustelukumppania.
Keskustelun molemmat puolet hoituvat itsestään.
Isoisä istui pienellä oranssilla nojatuolilla,
jolla kukaan ei istunut edes hänen kuoltuaan.
Muistan, että hän istui tuolissa aina.
Hän näytti aina levottomalta.
Kuulkaahan…
Haluan kiittää teitä kaikkia,
että kuuntelette pojan jorinoita.
Tähän päivään mennessä David Arnoldin jutut eivät ole kiinnostaneet ketään.
Hän ei ole koskaan puhunut asiaa.
Katsokaahan,
David Arnoldista on syytä ymmärtää,
että poika on laiska.
Hän on laiska.
Jos leipää pitäisi kurkottaa yli puoli metriä, hän näkisi nälkää.
Siitä hänet löytäisi, kuolleena.
Makaamassa 15 cm päästä leivästä, koska hän on laiska.
En tajua, mistä hän peri laiskuuden.
Olen 79-vuotias. Olen ollut töissä kahdeksan vanhasta.
Työskennellyt joka päivä.
Noussut ylös ja kävellyt töihin pari - kolme tuntia.
Työskennellyt siinä 10 - 12 tuntia.
Kävellyt takaisin kotiin 4 - 6 tuntia.
Ei ollut vapaapäiviä.
Vartuin Länsi-Virginian hiilikaivoksilla.
Joka päivä.
Yhtenä päivänä eräs poika mokasi ja päästi huolimattomuuttaan vaunun irti.
Se leikkasi neljä varvastani, mutta jatkoin vain hommia.
Noukin varpaat, pistin pussiin ja vedin päivän loppuun. Hittolainen.
Olen 81-vuotias.
Olen työskennellyt kuusivuotiaasta asti.
Katsokaahan…
Tiesin, että David Arnoldilla olisi vaikeaa,
kun hän tuli tähän maailmaan.
Hänellä ei ollut isää.
Koska hänen äitinsä, hitto vie, pani ympäriinsä -
ja pamahti paksuksi sellaiselle hyppyveikolle.
Aivan, hyppyveikko. Sellainen hoitaa tarpeensa ja hyppelee eteenpäin.
Minun ja hänen isoäitinsä piti mennä hakemaan poika.
Ja minä unohdin… Minä päivänä menimmekään katsomaan poikaa?
Maaliskuun 15., 1968.
Menimme sairaalaan, ja heti kun näin pojan, sanoin: "Anna Mae,
tämä poika on laiska.
Vasta pari tuntia maailmassa, ja vetelee jo tirsoja.
Silkkaa laiskuutta."
Minä en sillä lailla nuku.
Olen 83-vuotias.
Olen työskennellyt nelivuotiaasta asti.
Mutta lopulta -
aikani tällä maapallolla päättyi.
Minun piti mennä.
Olen huolissani pojasta joka päivä.
En käsitä sitten millään, miten hän selviää.
En ollut nähnyt häntä aikoihin.
Eräänä päivänä -
näin hänet.
Hän käveli kaksi, kaksi ja puoli tuntia.
Mietin, minne poika on menossa.
Katselin hänen kävelevän johonkin vitsitaloon.
Siellä hän turisi tarinoitaan -
ja puhua pälpätti näiden ihmisten kanssa.
Sitten näin hänen kävelevän kaksi ja puoli tuntia takaisin.
Näin hänen tekevän tätä joka päivä -
pitkän aikaa.
Sitten yhtenä päivänä tajusin.
Tämä poika ei ole laiska.
Hänen vain…
Hänen vain piti löytää syy, joka sai hänet kävelemään.
Joten kun näette hänet,
kertokaa hänelle: "Näen sinut.
Olen sinusta ylpeä."
Isäpuolella ei ollut aikomustakaan työskennellä.
Hän haistatteli niille, jotka patistivat töihin.
Isäpuoleni oli täysi vastakohta. Hän olisi tosin voinut olla kuuluisa.
Isäpuoli perusti 50-luvulla ryhmän, josta tuli suosittu 70-luvulla, The O'Jaysin.
Hän lopetti päivä ennen kuin yhtye tienasi miljoonan.
Lapsuuteni seurasin, miten hän yritti todistaa,
ettei hänen suurin virheensä ollut virhe ollenkaan.
En tiedä, tunnetteko ketään 70-luvulta. Isäpuoleni on siltä ajalta.
Sen ajan väki on jotenkin lipevää.
Kaikki kuteet olivat silkkiä ilman mitään syytä.
Hän liikutteli sormiaan 70-luvun malliin.
Hänellä oli melkein jheri-kiharat.
Isäpuoleni oli siisti. Hän katsoi minua alaspäin.
"Minä perustin The O'Jaysin, sinä et."
Kaikki lauseet alkoivat samalla tavalla.
"Ei helkkarissa."
Kysyin äidiltäni, oliko pakko saada minut sen keskelle.
Isäpuolella oli paljon sääntöjä.
Yksi minun ja pikkusiskojeni tärkeimmistä säännöistä -
oli lasillinen mehua per lapsi päivässä.
Sen jälkeen juotiin vettä. Se oli sääntö.
Sääntöä ei voinut kiertää,
koska hän antoi meille drinkkiliput joka aamu.
Herättiin ja hän odotti alakerrassa.
"Huomenta. Kas tässä juomalippusi. Tee sillä, mitä haluat."
Olin fiksu lapsi. Säästin juomalippuni viikon loppuun.
Perjantaina iskin ne pöydälle:
"Viisi juomalippua, viisi lasillista mehua."
"Ei helkkarissa.
Tänään juomalipun väri on sininen.
Mikään näistä ei ole.
Juo vettä."
Kirosin koko mestan.
En ymmärtänyt, miksi piti olla niin pihi.
Sitten tajusin, ettei hän ollut pihi vaan varaton.
Siinä ero. Varattomana liikutaan eri rytmissä.
Takaraivossa on aina painetta.
Jokainen päätös elämässä pätee vähän enemmän.
Kyse ei ollut mehusta. Ei se edes ollut oikeaa mehua.
Se oli värjättyä diabetekselle altistavaa vettä.
Mehutasojen laskiessa paine alkoi tuntua takaraivossa.
Se oli totta hänelle.
Kymmenvuotias lapsi taas halusi vain mehua.
En nähnyt hänen elämäänsä 33-vuotiaan miehen silmin.
Hänen vaimollaan oli kolme lasta, joista kaksi ei ollut hänen.
Rahaa ei ollut. Vaimo muistutti siitä alinomaa.
Mehutasot laskivat, takaraivossa oli painetta -
ja joka päivä kotonamme radiossa soi vain…
Ihme, ettei hän tappanut meitä kaikkia.
En nähnyt elämää hänen silmin, koska olin kymmenvuotias lapsi.
Ymmärsin hänen kokemuksensa vasta 40 vuotta myöhemmin,
kun olin kotona ja lapseni olivat yhden ja kahden.
Julie kokkasi keittiössä.
Olin lopettanut päivätyöni sairaanhoitajana -
ryhtyäkseni stand up -uralle.
Tarkistin perheemme pankkitilin joka päivä.
Saldo osoitti, paljonko minulla oli aikaa unelmani jahtaamiseen.
Tarkistin ja tarkistin.
Yhtenä päivänä saldo oli nollilla.
Sillä hetkellä tunsin paineen takaraivossani.
Tajusin, että mehutasoni olivat alhaiset. Mietin, mitä tekisin.
Helpointa olisi palata päivätyöhön. Maksaisin laskut ja huolehtisin perheestä.
Tai sitten keksisin keinon pysyä tällä polulla -
tavoitellakseni uraa stand upissa.
Tiesin, mitä minun oli tehtävä.
Menin keittiöön, jossa Julie kokkasi.
Katsoin häntä ja sanoin: "Julie…
Yksi lasillinen mehua -
per lapsi per päivä.
Kaikki muut juovat vettä."
Sama se mitä tekee, sitä päätyy ihan samanlaiseksi.
Hullua on,
että vasta vuonna 2005 tajusin, mitä isäpuoleni opetti minulle,
kun näin hänen pääsevän Rock and Roll Hall of Fameen -
The O'Jaysien kanssa.
Vasta tuolloin tajusin, että hän opetti, ettei koskaan pidä luovuttaa.
Tähän päivään 81-vuotiaaksi asti hän ei ole vieläkään luovuttanut.
Hän on aina menossa johonkin tapaamiseen. Ei sellaista ole. Se on ohi nyt.
Istu alas. Ymmärrätkö?
Tuon sinulle lasillisen mehua.
Sen jälkeen saat vettä. Tiedät säännöt, itsehän ne laadit.
Isäni opetti minua huomaamattaan.
Vaikka olen mies, minun ei tarvitse olla sankari ja ottaa iskua vastaan.
Miehen oletetaan pelastavan tilanne. Isäni opetti: "En vitussa ryhdy moiseen."
Menin viikonloppuisin isäni ja äitipuoleni luo.
Isä haki meidät.
Hengasin äiti-, veli- ja siskopuolen kanssa.
Äitipuoleni vahti meitä viikonloput, kun isä tuunasi kilpa-autoaan.
Äitipuolellani oli asenne.
Hänellä oli vyötön aamutakki, jota hän piteli kädellään.
Hän poltti ketjussa ja kirosi meitä: "Te saatanan kersat käytte hermoilleni."
Miksi hän oli niin vihainen?
En tajunnut, että isä toi hänelle pari ylimääräistä lasta.
Ilmankos otti aivoon.
Ennen tosipaikkaa ei tiedä, mitä muut sinusta ajattelevat.
Leikin nallipyssyllä.
Äitipuoli pyysi sitä itselleen. Hän halusi tehdä pilan isälle.
"Kun hän tulee sisään, teeskentelen murhaavani teidät kaikki.
Katsotaan, mitä hän tekee." Ei hemmetti, pakitahan vähän.
Miten päädyimme murhaan? Miten olisi vesi-ilmapallo?
Miten menit suoraan murhaan?
Annoin kuitenkin olla: "Ammu minut ekana.
Haluan kaatua, jotta näen, mitä isä tekee."
Isä tuli hakemaan vettä,
ja Jaccilla oli ase vyöllään.
Jacci alkoi näytellä: "Kyrpii, että jätät minut lasten kanssa."
Hän otti aseen ja alkoi ampua.
Hän ampui minut ensin.
Seurasin maasta käsin, mitä isä tekisi.
Tiesin, että isä ryhtyisi supersankariksi.
Joka kerta, kun äitipuoli ampui, isä siirtyi lähemmäs etuovea.
"Mikä sinua vaivaa?"
Nousin ylös. Kysyin, jättääkö hän meidät kaikki.
Vain viisivuotias siskoni Tammi oli jäljellä.
Isä yrittäisi pelastaa vauvan.
Kun isä harppasi ylitseni -
matkallaan ovelle, aloin nauraa.
Kaikki muutkin nauroivat. Pila paljastui.
Isä oli kummissaan touhuistamme.
"Et aikonut tehdä paskaakaan.
Jätit kaikki!"
Isä sanoi, että meidäthän oli ammuttu. Pitäisikö hänetkin?
Opin sinä päivänä, ettei tarvitse olla sankari.
Hoen sitä vaimolleni aina.
"Älä pistä minua leikkimään sankaria, koska tuotan sinulle pettymyksen."
Olen ollut selvä 23 vuotta.
En tiedä, olenko selvin päin, koska kävin pohjalla,
vai olinko kyllästynyt tekemään kaiken sen työn ollakseni sekaisin.
Se vaatii paljon työtä.
Huumeidenkäyttäjät eivät ole laiskoja. He ovat motivoitunutta väkeä.
Pitää olla hereillä koko yö ja varastella keskellä ties mitä paskaa.
Hyvät huumeet ajoittuvat aamuyöhön.
Ei voi olla laiska kamoissa.
Yksi kuositteluni ongelmista oli, etten näyttänyt sekavalta.
Näytin tältä, mikä vaikeutti huumeiden ostamista,
koska minua pidettiin aina huumekyttänä.
Joka kerta minut marssitettiin tieheni.
En ole poliisi! Elämäni on sekaisin, tarvitsen kamaa!
Yritin vakuuttaa puoli tuntia, että olen hukassa,
jotta saisin kamaa.
Palasin autoon ihan uupuneena.
Raittiiksi ryhtyminen oli hidas prosessi.
En koskaan tehnyt mitään hullua. Tein pieniä typeriä juttuja.
En koskaan tappanut ketään. En koskaan ryöstellyt.
Hölmöilin. Jouduin putkaan kahtena peräkkäisenä päivänä.
Saman poliisin toimesta. Sellaista hölmöilyä.
Ajokorttini jäädytettiin 17-vuotiaasta noin 20-vuotiaaksi.
Ajokortissani oli aina häikkää.
Rajoitettu, hyllyllä,
ei saa ajaa klo 2 - 4 välillä, aina jotain paskaa.
Kerran tapailin yhtä tyttöä.
Hän halusi hakea juomaa ja ajaa. Minä halusin ajaa.
Ajoin hänen autoaan ja sekoilin kännissä.
Poliisi pysäytti meidät.
Keksin oitis idean. Vaihdettaisiin paikkoja ajaessa.
Tytöllä oli ajokortti, minulla ei. Hän saa sakot, minä maksan.
Hän oli vastahakoinen, mutta vaihdoimme paikkoja.
Hän pysähtyi, poliisi pysähtyi.
Poliisi nousi ulos eikä edes mennyt kuskin puolelle.
Hän tuli luokseni pelkääjän paikalle.
Näyttelin tietämätöntä.
Hän koputti ikkunaa ja käski avata sen.
"Tiedäthän, että näen teidät takaikkunasta.
Ulos autosta. Se on putkareissu."
Poliisi vei putkaan, tyttö maksoi ulos.
Sama juttu seuraavana päivänä.
"Juodaan, minä ajan." "Ei, vittu, ämmä, vaan minä."
Hyppäsimme samaan autoon.
Samaan aikaan samassa kulmassa sama poliisi.
Käännyin kulmasta, katseemme kohtasivat.
Minä ja poliisi autossaan. Hän katsoi minua ilmeellä, mitä hittoa puuhaan.
En edes odottanut hänen nousevan autosta.
Pysähdyin, nousin autosta ja kävelin hänen autolleen,
koska tiesin, että joutuisin putkaan.
Tällaista paskaa minä puuhasin.
Elämäni sen kuin soljui, eikä ollut näyttävästi rempallaan.
Jälkeenpäin tarina oli aika hauska.
Vanhempani pelastivat minut aina.
Niin minä vain ajelehdin.
Olin seitsemän päivää vankilassa.
Ja muistan, että…
Se oli korjauskehotus, jonka annoin muuttua pidätysmääräykseksi.
Ajoin autoa, josta maksoin 600 dollaria.
Se kertonee jotain elämästäni.
Tuo yksi nauru riittää kertomaan loput.
Poliisi pysäytti ja huomasi, ettei autossa ole turvavöitä.
"Ei turvavöitä autossa!" Niin. Maksoin siitä 600 dollaria.
Pitäisi kuulemma hankkia turvavyöt.
Sain korjauskehotuksen turvavöistä.
Selvisi, että maksaa 600 dollaria, kun 600 dollarin autoon laittaa turvavyöt.
En tekisi sitä.
Ajoin autoa, kunnes se hajosi.
Sitten jätin sen tien reunaan, otin koripallon ja pompottelin sen kotiin.
En enää muistellut autoa.
Vuotta myöhemmin kännisekoilin ilmavoimien tukikohdassa serkkuni kanssa.
Poliisi tuli ja kuuli nimemme.
Minut oli etsintäkuulutettu Losissa.
Minua vietiin 4 tuntia Bakersfieldin vankilaan,
jossa minua pidettiin seitsemän päivää.
Tästä tiedän, ettei se elämä ole minua varten.
Mikään siitä, mistä olisi pitänyt soittaa äidille,
ei häirinnyt minua.
Häiritsevät vankila-asiat eivät vaivanneet minua.
Soitin äidille ihan naurettavasta asiasta.
Oli seitsemän päivän tuomioni toinen päivä.
Lasken siinä tiilenpäitä.
Olin syömässä lounasta, ja kesken kaiken menin näin.
Eikö tämä ruoka olekin vähän mautonta?
"Haluatko suolaa?"
"Suola kelpaisi."
"Pyydä vartijalta."
"Miten menee?
Olen David. 7, 4… Tai no, antaa olla.
Juttelin tuossa kavereiden kanssa ja…
Tämä ruoka…
On vähän mautonta."
"Haluatko suolaa?"
"Suola kelpaisi."
"Istu, tuon sinulle."
Okei.
"Hän tuo meille suolaa."
Istuin siinä 35 minuuttia.
Katsoin, kun hän katsoi minua -
katsomassa, kuinka hän ei hakisi minulle suolaa.
Vain minä ja vartija olivat jäljellä.
"Hei, kuule.
Olen David. Tiedän, että kiirettä pitää.
Tuotko sen suolan?"
"En helkkarissa."
Silloin soitin äidilleni: "Hommaa minut ulos täältä."
Äiti kysyi, yritetäänkö minua raiskata. No ei.
"Täällä ei ole suolaa ja pippuria,
enkä voi elää maailmassa, jossa en saa mausteita perunamuusiini."
"Turpa tukkoon. Hommaan sinut ulos ennen kuin joku polkaisee sinua."
Sellainen minä olin.
Mikään ei saanut huomiotani.
Ei mikään. Aina vain jotain paskaa oli meneillään.
Mikään ei kiinnostanut tarpeeksi.
Paitsi se helvetin kokaiini.
Se kokaiini.
Kokaiinilla on tapana nakertaa minuutta -
ilman että itse huomaa.
Tiedättekö, kun joku esittää selvää?
Tältä juoppo ajattelee raittiin näyttävän.
Se kokaiini oli aikamoista.
Aloin kääntää lehteä,
kun myin autoni huumediilerille.
En ikinä unohda. Kirjoitin lautasliinalle 200 dollaria.
Annoin sen diilerille ja menin kotiin 200 dollaria taskussani -
kuin elämä olisi huikeaa.
Hyppelehdin pehmeällä leikkikentällä.
Sekään ei herättänyt.
Kolmen päivän päästä olin taas koksukaupoilla.
Sillä kertaa ostin 11 dollarin edestä. Maksoin viisisenttisillä.
Laskin: "Viisi, 10, 15, 20, 25, 30, 35…
Yksi dollari. Viisi, 10, 15, 20, 25…"
Otin 11 dollarin arvosta kokaiinia ja kävelin kotiin sateessa.
Ylpeänä! Auto ajoi ohi lätäköstä ja läiski päälleni.
Se oli huumediileri autossani.
Kusipää olisi voinut antaa kyydin.
Sekään ei herättänyt.
Vasta kun kokaiini alkoi puhua minulle, se alkoi herättää.
Kun kokaiini puhuu, se ei kerro, mitä tehdä.
Se on passiivisaggressiivista ehdottamista.
Hengasin tyhjän panttina.
Kokaiini käveli viereeni ja kuiskasi korvaani:
"Ehkä on aika alkaa miettiä mulkun imemistä."
Nyt riitti. Menen vieroitukseen!
Juoksin 14 kilometriä kolmessa minuutissa.
"Ei!"
Katko oli suljettu. "Avaa ovi.
Olkaa vain kiinni, pitää päästä sisälle."
Hoitaja katsoi minua: "Voi, muru.
Kuulitko sen mulkun imemisäänen?"
Sanoin: "Kyllä, rouva!"
Pääsin sisään ja näin mulkun ikkunasta.
Voin kertoa edessänne, etten 23 vuoteen koskaan imenyt mulkkua.
Vaimoni kysyykin aina, miksi sitten luulen hänen haluavan imeä mulkkua.
"Julie…
Minun tarinani ei ole sinun tarinasi.
Puhun kalun imemisestä huumeiden takia. Sinä imet rakkaudesta."
En edes pyydä sitä paskaa. Hänellä on huono asenne.
Naiset suostuvat suihinottoon puistatellen.
Kuin he asenneongelmallaan yrittäisivät lannistaa minua.
Näin se homma etenee: "Noin, juuri noin.
Siinä." En tiedä, miksi hyssyttelemme. "Siinä se."
Kun menette tästä puuhiin, toinen hokee: "Noin juuri."
Ja toinen hyssyttelee.
Tehtäväni on löytää toimineet elämän oppitunnit,
puskea läpi ja jättää soopa taakse.
Sitä mitä haluan tehdä.
Ajattelen hetkiä, jolloin epäonnistuimme.
Kuten lapsena. Touhussa ei aina ollut kehumissa.
Minulla on sisarpuoli Robin.
Robin on kuuro.
Luulisi, että kuurouden eteen olisi tehty jotain järjestelyjä.
Vaikkapa että joku perheenjäsen -
olisi opetellut viittomakieltä.
Emme ole kummoinen perhe.
Kenellekään ei tullut mieleen.
Tähän päivään asti puhumme Robinille huutaen ja hyppien.
"Robin! Haluatko syötävää? Robin! Robin!"
Selvisi, että Robinilla on valikoiva kuulo.
"Robin, haluatko syötävää?" "Haluan jäätelöä."
"Autatko meitä tiskaamaan?"
Kuulet kyllä.
Emme voi kommunikoida Robinin kanssa.
Se kolahti isääni kerran.
En ikinä unohda. Olin siinä 13-vuotias, eli Robin oli 18.
Olimme kaikki olohuoneessa.
Kaukaa kuului yhtäkkiä…
Isä oli kummissaan. Mikä tuo ääni on?
En minä tiennyt.
Isä päätti lähteä tutkimaan. Menin mukaan.
Melu jatkui.
Melu vei meidät keittiön läpi alas kellariin.
Puolivälissä tiesin, mitä oli tekeillä.
Minä olin 13. Isä oli 36. Pakko hänen oli tietää.
Mitä lähemmäs melua lähestyimme, sen hitaammin isä käveli.
Kuin oltaisiin oltu kummitustalossa kello kolmelta aamulla.
Käteni hänen olkapäällään hän piteli kädestäni -
ja hiippailimme ääntä kohti.
Tulimme kulman takaa,
ja Robin ja hänen poikaystävänsä panivat -
kuin kukaan ei olisi kotona.
En ole koskaan nähnyt isäni hämmentyvän toimettomaksi.
Hän oli yhtä kaukana kuin olen teistä.
Muuta isästä ei lähtenyt: "Robin! Lopeta tämä paneminen!
Lopeta tämä paneminen!"
He eivät kuulleet paskaakaan!
Olin 12. "Voi apua! Mitä tämä on?"
Isäni päätti koputtaa poikaa olkapäähän.
Hän kai pelkäsi joutuvansa johonkin kolmen kimppaan.
Hän kurotti poikaa ja tarttui käteeni, minä pidin ovea.
Hän kurkotti, he nussivat. Hän huusi: "Robin!
Lopettakaa tämä paneminen!"
Olen järkytyksen vallassa.
Yöpöydällä oli lasi vettä.
Isä nosti sen ja heitti parin päälle.
He erkanivat.
Isä kysyi: "Mitä vittua, Robin? Mitä helvettiä teette? "
Robin sanoi: "En tiennyt."
Isäni katsoi häntä ja sanoi…
Olen David Arnold! Kiitos paljon!
Olette mahtavia.
Kiitos.
DAVID A. ARNOLDIN KIRJOITTAMA JA ESITTÄMÄ
Spesiaalin nimi on It Ain't For The Weak, koska olen tehnyt tätä 27 vuotta -
yksikseni alan reunamilla.
Se intohimo, joka minulla on -
vielä tässä vaiheessa…
Tätä ei voi tehdä ilman sisua puskea eteenpäin.
Tämä ala ei ole heikoille.
Valmistaudun kiertueeseen.
Kierrän 20 kaupunkia 29.1. asti,
jolloin esitän ja nauhoitan toisen Netflix-spesiaalini.
Tuolloin olen vetänyt setin varmaankin jotain sata kertaa.
Seuraavien kuukausien aikana -
aion valmistella, parannella, muokata ja editoida -
settiä yhä uudelleen.
Muutama vuosi sitten aloin julkaista somessa huumorivideoita perheeni kanssa.
Sen jälkeen seuraajakuntani on räjähtänyt,
mikä on tehnyt stand up -komediaani tunnetummaksi.
Valmiina puhumaan.
Aiomme nyt keskustella siitä, minne menemme perhelomalle,
kuten joka vuosi.
Olen kerännyt tänne kolme muuta ihmistä… -Ihmistä vai?
Muut täällä asuvat ihmiset.
Kuulemme, mitä he…
Ihmiset, joiden mielipiteillä on eniten merkitystä.
Ei. Ihmiset menestyksesi takana.
Leikkaan tuon pois.
Selvä. Tästä lähtee.
Uskon tosissani,
että David ja minut tuotiin maan päälle toisiamme varten.
Että Jumala laittoi meidät tänne toisillemme.
David tuotiin tänne kumppanikseni, ja minut tuotiin hänen kumppanikseen.
Kun katson hänen stand upiaan ja hän puhuu perheestämme,
elän tilanteet uudelleen.
Näen hänen näkökulmansa toisinaan.
Monesti haluan tulla lavalle kertomaan oman näkökulmani.
Haluan jakaa tunteeni ja ajatukseni.
Useimmiten en nauramisen lomasta jaksa edes harkita asiaa.
Minulla on kaksi lasta, 14- ja 16-vuotiaat.
Nämä uudet lapset -
ovat etuoikeutetuin ihmisryhmä, jonka olen tavannut.
Mutta juttuhan on näin.
He ovat sellaisia, koska sellaisia heistä teimme.
Hei, olen Anna Grace. -Olen Ashlyn.
Olen isosisko.
Olen nuorin ja 14-vuotias. -Ja minä olen 16.
Isän kanssa on ollut hauska varttua.
Hän tekee kaikesta niin hupsua ja hauskaa. Oikeasti…
On ollut hauskaa kasvaa isän kanssa.
Hän tekee kaikesta tosi hauskaa,
mutta hän on myös isä. Hän on tiukka ja antaa meille sääntöjä.
Emme ikinä voi ottaa häntä vakavasti.
Hän on koomikko, aina hauska.
Aina kun hän yrittää läksyttää meitä, minua huvittaa.
Hän ei vain tiedä joskus.
Häntä on vaikea ottaa vakavasti. -Niin.
Tänä iltana esiinnyn maailmankuulussa Sunsetin Laugh Factoryssa,
jossa olen esiintynyt stand up -urani alusta asti.
Klubin omistaja Jamie Masada on aina tukenut minua.
Näinä iltoina treenaan settiä.
Minä ja ystäväni esiinnymme,
hengailemme ja puhumme paskaa, kuten koomikot tekevät.
Se kuuluu spesiaaliin valmistautumiseen.
Miten valmistauduit spesiaaliin? -Kiertueella. Kävin 20 kaupungissa.
Viimeisen puolen vuoden aikana 20 kaupunkia, viisi esitystä per kaupunki,
noin sata esitystä.
Olen vetänyt setin sata kertaa.
Pidät järjestyksestä. -Totta.
Täällä voisi olla tulipalo, lapsikaappaus… "Tuolla on lapsi!"
Anna olla, keskitytään settiin.
Hiiteen pikkuvitsisi.
Olit Paulin kanssa.
Hän katsoi sinua ja sanoi: "Anna Mae, tästä pojasta tulee pelkkä pelle."
Niin. -Uskomatonta.
Hän sanoi, että minusta tulisi pelkkä pelle.
Ja katso sinua. -Olin puolivuotias.
Tiedän. Katso sinua nyt, ilmetty pelle.
Tänne tuleminen ja tämän tekeminen…
Minusta tuntuu, että olen tehnyt sen, mitä minun piti tehdä.
Minusta tuntuu, että voin -
päästää irti.
Kannan tätä kaikkea mukanani kaikkialle, minne menen,
kaikkea hyvää, mitä opin isoisältäni ja isoäidiltäni.
Kiva olla kotikaupungissani Clevelandissa.
Hei, mitä kuuluu?
Mitä kuuluu, Tam? -Mukava nähdä.
Näytät hyvältä.
Missä äiti on?
Äitisi on sisällä pitämässä komentoa tapansa mukaan.
Yrittää vallata taloni.
Äitini neuvoi siskoani, kun olin 11. Neuvo muutti elämäni.
"Älä koskaan tapaile miestä, jolla ei ole kelloa."
Kysyin miksi.
Mies ei kuulemma piittaisi kellonajasta,
eikä tekisi paskaakaan tytön hyväksi. Hitto vie.
David ja minä olemme aina olleet… Olen aina ollut rehellinen lapsilleni.
En ole koskaan ollut täydellinen äiti. Olin ihminen.
Tein virheitä ihmisenä,
mutta halusin kaikkien lasteni näkevän inhimillisyyteni.
Me kaikki olemme ihmisiä.
Olin varmaan turhan rehellinen joistakin asioista.
Sanoit, ettei isäni ollut isäni.
Hän oli siitä harmissaan.
Kun olin 17,
sain tietää, että kasvattajani Eddie oli adoptioisäni.
Luulin häntä biologiseksi isäkseni.
Kaikki tiesivät, paitsi minä.
Isä!
-Kuka tuo on?
Hei! -Dave!
Miten menee? Mitä touhuat?
Mitä kuuluu? -Hyvää.
En ole tottunut näkemään sinua täällä.
En todellakaan. Kun näin sinut, tiedätkö, mikä tuli mieleen?
Tulit nurmikon poikki, kun sinun piti olla työnhaussa.
Muistatko sen?
Minun on ollut määrä tehdä vain tätä.
Isäni ei ymmärtänyt sitä.
Isäni on insinööri, eläkkeellä.
Hän työskentelee.
Hän ei ymmärrä, mitä tarkoittaa, ettei työskennellä.
Kun olin lapsi, hän sanoi, ettei ollut nähnyt moista lorvimista.
"Et muuta tee kuin pelleilet ja leikit päivät pitkät."
Mitä? Miksi? Mitä tämä on? -Siivosin laatikkoa.
Löysin kaikenlaista.
Löysin kuitin. Muistatko kuitit, kun maksoin sinut putkasta kuusi kertaa?
Miksi luku kasvaa joka kerta? -Se oli seitsemän kertaa.
Äitipuoleni vahti meitä viikonloput, kun isä tuunasi kilpa-autoaan.
Äitipuolellani oli asenne.
Hänellä oli vyötön aamutakki, jota hän piteli kädellään.
Hän poltti ketjussa ja kirosi meitä: "Te saatanan kersat käytte hermoilleni."
Tiesin, että sinä… -Olin hermona.
Olit hermona, mutta…
Puhuin tästä isälle ja haluan sanoa sinullekin,
miten paljon arvostan,
että pidit meistä huolta. Se ei ollut helppoa.
Kun mietin sitä nyt, en tajua miten et…
Tappanut sinua.
Juttuhan on niin…
Merkkaa tosi paljon,
että annoit minulle nimesi, adoptoit minut ja pidit huolta minusta.
Vaikka erosit äidistä, eikä sinun olisi tarvinnut.
Niin, David, se on…
Pelkkä vauvanteko ei tarkoita isäksi tulemista.
Isä on se, joka kasvattaa lapsen ja tekee hänestä miehen.
Rehellisesti sanoen rakastin sinua heti, kun näin sinut.
Olit noin neljän kuukauden ikäinen,
ja olen rakastanut sinua siitä lähtien.
Tajusin, mitä isäpuoli opetti minulle,
kun näin hänen pääsevän Rock and Roll Hall of Fameen -
The O'Jaysien kanssa.
Vasta tuolloin tajusin, että hän opetti, ettei koskaan pidä luovuttaa.
Tähän päivään 81-vuotiaaksi asti hän ei ole luovuttanut.
Hän on aina menossa tapaamiseen. Ei sellaista ole. Se on ohi.
Täällä sitä ollaan.
Olen kieltämättä innoissani. En ole koskaan käynyt täällä.
Pidin sitä itsestäänselvyytenä… -Että kävin täällä?
Että olisit käynyt täällä.
Mitä tahansa unelmoi, pitää vain nähdä vaivaa. Eikö vain?
Siinä kaikki, mitä voi tehdä.
Työn lopputulos on hyvä, kunhan vain näkee vaivaa.
Muistatko tämän kuvan?
Jep. Otimme sen Leo's Casinolla.
Kuka vanha poika on?
Freddie Arrington, MC.
Leo's Casino oli vähän kuin Apollo, eikö ollut?
Leo's Casino oli iso paikka Clevelandissa.
Kaikki show't menivät sinne.
Freddie Arrington oli MC.
Suurin osa esityksistä… -Kuinka vanhoja olitte?
Parikymppisiä.
Olen ylpeä Davidista nähdessäni, miten menestyvä hän on.
Hänen kirjoitustaidoistaan, näyttelijätaidoistaan -
ja komediataidostaan,
mutta eniten olen ylpeä siitä, kuka hän on ihmisenä.
Olen ylpeä Davidin luonteesta.
Pidän siitä, miten hän kasvattaa lapsiaan ja miten hän rakastaa vaimoaan.
Se kertoo minulle, että kasvatin poikkeuksellisen hienon miehen.
Se tekee minut onnelliseksi.
Valmistuin lukiosta heikoin arvosanoin.
Kuulkaa, en edes ole varma, valmistuinko.
Häippäsin vain väen kanssa, jonka kanssa tulin.
Ei ole epäilystäkään, että juuri tätä minun pitää tehdä.
Valmistuin lukiosta heikoin arvosanoin syystä.
Olen ollut vieroituksessa kolme kertaa.
Tarvitsen kaikki nuo kokemukset, jotta minusta tuli juuri se, kuka olen tänään.
Jotta voin kertoa tarinani.
Valmistuin täältä luokkani pohjalla.
Valmistuin heikoin arvosanoin.
En vain… Ajatukseni harhailivat aina jossain muualla.
Olin aina… En tiedä mikä siinä oli.
Tämä paikka oli minulle niin valtava.
Tuntui, että kaikki ympärillä menivät tuhatta ja sataa.
Muistatko tuota menestysgalleriaamme, Beachwoodin Hall of Famea?
Kyllä, muistan tämän.
Olimme samalla luokalla. Valmistuimme samasta…
Hän on TV-käsikirjoittaja ja tuottaja. Hollywoodin komediakirjailija.
Milloin minä pääsen…? Minun pitäisi olla seinällä.
Jonathan ei tuonut Netflixiä tänne.
Minun pitää päästä seinälle. Uskomatonta.
Comedy Cellar vastaa Laugh Factorya ja Comedy Storea Los Angelesissa.
Se on komedian mekka New Yorkissa.
Cellariin kaikki vähääkään nimekkäät menevät työstämään matskuaan.
Kaksi viikkoa lähdöstäni vaimo kysyi, ikävöinkö heitä.
"Rehellisesti sanottuna…
Pärjään kyllä."
Olimme kotona 18 kuukautta.
Turhaan esitämme, ettemme käyneet toistemme hermoille.
Olemme Manhattanilla.
Olen pääesiintyjä Caroline's Comedy Clubilla Broadwaylla.
Muistan, kun kävelin tuohon huoneeseen, ja se tuntui valtavalta.
Caroline's on klassinen ja historiallinen paikka kaupungin stand up -skenessä.
"Emme voi antaa lasten kaatua ja satuttaa itseään."
Siksi kaikilla on maapähkinäallergia.
Osallistumispalkinnot ja pähkinäallergia liittyvät toisiinsa.
Talo on täynnä. -Onko?
Hyvin se menee. -Loppuunmyyty.
Oletko hermostunut? -Voi apua. Mitä minä teen?
Taidan kysyä joka kerta. -Kysyt aina, olenko hermona.
New Yorkin komediakulttuuri on täysin erilaista kuin missään muualla.
New Yorkin koomikot puurtavat lujaa.
Kiitos. Mitä kuuluu? -Hyvää. Kivasti väkeä.
Ylitimme tavoitteet. Johto on tyytyväinen.
Mitä kuuluu? -Tuolla on Chad.
Miten menee? -Hyvin. Valmiina show'hun.
Menoksi.
Tänne päin.
Olen tehnyt stand upia vuosia täysin tuntemattomana.
Tämä on ensimmäinen kerta, kun olen kiertueella -
27-vuotisen urani aikana.
Lippu on ostettu varta vasten minun takiani.
Tämä ilta on loppuunmyyty,
ja kaikki tulivat, koska he tietävät, kuka olen.
Huikea yleisö. Miten menee?
Mikä meno?
Olemme Hanna-teatterissa Clevelandissa Ohiossa.
Valmistaudun nauhoittamaan toisen Netflix-spesiaalini huomenna.
Paikka tulee olemaan liekeissä.
KAHDEKSAN TUNTIA NAUHOITUKSEEN
Ei tämä heti tapahtunut.
Minulle ei annettu mitään.
Kaikki, mitä olen saanut, on ansaittu.
Jotkut sanovat , että tulin tyhjästä.
Ei. Olen tehnyt tätä kauan.
Olen raatanut, puskenut, uurastanut.
Olen luovinut ja selviytynyt toistuvilta hylkäyksiltä.
Olen kohdannut monia esteitä matkallani,
joista suurin olen minä itse, mentaliteettini ja asenteeni.
Joka päivä olen pyrkinyt edellispäivää paremmaksi.
Olen päässyt pitkälle, ja minulla on vielä matkaa edessä.
Se ei tarkoita, ettenkö olisi ylpeä saavutuksistani.
Ne ovat tehneet minusta paremman, vahvemman -
ja valmiimman tällaisiin hetkiin.
Haluan perheeni tietävän, että heillä on poika, veli, isä ja aviomies,
joka antaa kaikkensa.
Moni elää elämäänsä keksien tekosyitä.
En suostu elämään jossitellen.
Tänään otan kohtaloni haltuun.
Tämän polun ei kuulukaan olla helppo.
Sen kuuluu olla vaikea ja haastava,
koska tämä kulkemani polku -
ei ole heikoille.
Hyvät naiset ja herrat,
David A. Arnold!
Tekstitys: Tiina Valjanen