Downloaded from YTS.MX
‫המון אנשים מוצאים לעצמם תירוצים בחיים.‬
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫אני מסרב לחיות תחת העננה של "מה אם?"‬
‫אני רוצה שהמשפחה שלי‬ ‫תדע שיש להם בן, אח, אב ובעל‬
‫שנותן מעצמו את הכול.‬
‫היום הוא היום שבו אני צועד לעבר הגורל שלי.‬
‫המסע הזה לא אמור להיות קל.‬
‫הוא אמור להיות קשה.‬
‫הוא אמור להיות מאתגר, כי המסע שלי…‬
‫הוא לא לחלשים.‬
‫גבירותיי ורבותיי…‬
‫דייוויד א. ארנולד!‬
‫מה קורה?!‬
‫קליבלנד, אוהיו!‬
‫מה המצב?‬
‫שבו.‬
‫ואו.‬
‫בפעם הקודמת הייתי בקומדי קלאב.‬
‫הפעם אני בתיאטרון.‬
‫מה לעזאזל קורה?‬
‫אני ממש שמח להיות מחוץ לבית.‬
‫לא יודע מה לעשות.‬
‫ברצינות.‬
‫ברוך הבא הביתה.‬ ‫-תודה רבה.‬
‫טוב לחזור.‬
‫טוב לבוא הביתה. אבל מזג האוויר דפוק…‬
‫אמרתי לילדות שלי…‬ ‫הן מאל-איי. הן אף פעם לא היו פה.‬
‫לבת שלי יש ג'ינס עם חור ענק.‬
‫אמרתי, "תקשיבי, את עוד תרגישי את הכפור".‬
‫ילדים מתעלמים. "אהיה בסדר".‬
‫כשהלכנו בחוץ…‬
‫כשהברכיים שלה ננעלו…‬
‫היא אמרה, "אוי, לא. החרא הזה…"‬
‫הם התקשרו בדיוק בזמן.‬
‫אני בסיבוב הופעות כבר חצי שנה,‬
‫והופעתי ב-20 ערים.‬
‫כשהגיע הזמן לצאת, זה היה בול בזמן.‬
‫כי הייתי חייב לעוף מהבית הזה.‬
‫זה היה… לא יכולתי…‬
‫אנחנו בבית כבר נצח. זוכרים שאמרו שבועיים?‬
‫כשהם אמרו שבועיים חשבתי,‬ ‫"בטח, אין לי בעיה עם שבועיים".‬
‫אדבר עם הילדות,‬ ‫אראה איזה מין אנשים אני מגדל.‬
‫אקשיב לסיפורים של אשתי עד הסוף,‬
‫מההתחלה ועד הסיום.‬
‫לא יודע מה איתכם, אבל זה לא קל בבית שלי.‬
‫הקשבתם פעם לסיפור של מישהו שלא יודע לספר?‬
‫אחרי שש דקות אתה חושב,‬ ‫"על מה לעזאזל את מדברת?"‬
‫אחרי 13 דקות, "בקיצור…"‬
‫לא, יא משוגעת, "בקיצור" עבר לפני 13 דקות.‬
‫אני צריך שתגיעי לסיום.‬
‫אחרי שישה שבועות התחלתי‬ ‫לבלות זמן בחניה של הסופר ליד הבית שלי.‬
‫קלטתי שיש שם רק גברים.‬
‫עברתי יום אחד‬ ‫וראיתי שיש שם רק גברים במכוניות.‬
‫שאלתי, "מה קורה פה?"‬ ‫"אנחנו כבר לא מסוגלים להיות בבית."‬
‫הם מעשנים, מסתכלים מהחלון.‬
‫"אני אהרוג מישהו אם אחזור לשם."‬
‫אנחנו לא אמורים להיות ביחד ככה.‬
‫זוכרים שהיינו יחד כל היום, כל יום?‬
‫אנחנו לא אמורים להיות ביחד ככה.‬
‫זוכרים שהייתם מתעוררים וקולטים,‬ ‫"ככה זה יהיה כל הפאקינג יום"?‬
‫אנחנו אמורים להיות יחד 10 שעות ביום,‬
‫ובמשך שמונה מהן אנחנו אמורים לישון.‬
‫זה משאיר שעתיים ביום להרוס את הקשר הזה,‬
‫אם זה מה שנעשה.‬
‫בשבוע הראשון שלי‬ ‫בסיבוב ההופעות אשתי שלחה הודעה:‬
‫"מתגעגע אלינו?"‬
‫"אני חייב לדבר בכנות…‬
‫אני בסדר, טוב?"‬
‫כשחיים בבית…‬
‫אם אתם גרים עם מישהו,‬ ‫עליתם אחד לשני על העצבים.‬
‫הכול עצבן את כולם.‬
‫אם אתם גרים עם מישהו,‬ ‫אי אפשר סתם לעשות משהו,‬
‫בלי שמישהו יצטרך משהו כל פעם.‬
‫כל פעם. "הולך למטבח? לאן אתה הולך?"‬
‫לא, אני רק מביא את השלט.‬
‫"תביא לי את העיתון."‬ ‫"למה את תמיד צריכה משהו?"‬
‫אני קם,‬ ‫היא רוצה שאני אביא לה משהו או להחזיר משהו.‬
‫תביאי בעצמך!‬
‫עזבי אותי לנפשי. מבינה?‬
‫אינעל רבאק.‬
‫אני ואשתי ישבנו על הספה‬ ‫וניסינו לראות מי ייכנע ויקום ראשון.‬
‫אף אחד לא רצה לקום,‬
‫כי ידענו שמי שיקום צריך להביא לאחר משהו.‬
‫כמעט השתנו על עצמנו.‬
‫"אני אשתין על כל הספה הזו,‬ ‫העיקר לא להביא לך עוד שום דבר.‬
‫נשבע."‬
‫אשתי שותה המון מים. עוד מישהו שותה…?‬
‫אני מדבר על לשאת בקבוק אישי…‬
‫אנחנו לא אוהבים אתכם.‬
‫שותי מים כל הזמן חושבים‬ ‫שכל היתר גם כן רוצים מים.‬
‫"מישהו רוצה מים?" "לא! רק את.‬
‫את היחידה.‬
‫בסופר יש מעבר שלם עם מים אם נרצה."‬
‫אשתי יכולה לשאת מים לכל מקום.‬
‫היא אף פעם לא שוכחת,‬
‫עד שאנחנו עולים לישון כל לילה.‬
‫כל לילה מתחיל אותו הדבר בבית שלי.‬
‫מה?‬
‫"נראה לי ששכחתי את המים שלי."‬
‫למה את עושה את זה? אין מים בפיג'מה שלך.‬
‫ואז היא נהיית‬ ‫פסיבית-אגרסיבית. "אם אתה במקרה יורד,‬
‫אולי תביא לי מים."‬
‫מי יורד "במקרה"?‬
‫מתי בפעם האחרונה הלכת להשתין‬
‫ואמרת, "שיט, במקרה ירדתי למטה?‬
‫כבר אביא מים לג'ולי אם אני למטה".‬
‫תביאי דברים בעצמך!‬
‫עלינו אחד לשני על העצבים. רבנו… באמת.‬
‫רבנו.‬
‫אני ואשתי רבים כל יום.‬
‫כל יום. לא בפיצוץ.‬
‫אבל כל יום אנחנו סוגרים חשבון.‬
‫בקטע של "מה נסגר, כלבה? רוצה בלגן?"‬
‫וזה כשהיא מדברת איתי, כל יום.‬
‫אני מפחד ממנה!‬
‫אנחנו רבים.‬ ‫אני ואשתי רבים. יודעים כמה זמן אנחנו יחד?‬
‫נתווכח מולכם,‬
‫ונדבר עליכם,‬
‫ולא נשים זין שאתם שם.‬
‫יצאתם פעם עם זוג והם רבו?‬
‫אתם חושבים, "זה גולש לפסים אישיים. שנלך?"‬
‫אני צועק, "אמרתי שאני לא רוצה לאכול איתם,‬
‫אבל הבאת אותי למרות זאת.‬
‫אז זין על זה, ג'ולי, בואי נאכל". זהו.‬
‫אנחנו רבים כי אנחנו יודעים שאי אפשר פשוט…‬
‫אנחנו בבית הזה‬ ‫יותר מדי זמן. אנחנו יחד יותר מדי זמן.‬
‫אני ואשתי יחד מספיק זמן כדי ששנינו נסכים‬
‫שבאופן שווה‬ ‫שנינו לא שמים זין על מה שהאחר אומר.‬
‫יודעים כמה זמן‬ ‫צריך להיות נשואים כדי להסכים?‬
‫דיברתי איתה,‬
‫ובאמצע הנאום שלי היא פשוט התנדפה מהחדר.‬
‫היא לא הודיעה כלום, פשוט הלכה.‬
‫לא נעלבתי. חשבתי שהיא צודקת.‬
‫היא הייתה צריכה ללכת לפני עשר דקות, באמת.‬
‫הרבה מערכות יחסים לא שרדו את הקורונה.‬
‫חלקכם הייתם בקשר שלא הסתדר.‬
‫אתם קולטים,‬ ‫"אני כבר לא רוצה להיות עם האדם הזה".‬
‫אחד מהחברים שלי עזב את המשפחה שלו.‬
‫אני אומר לכם, הוא יצא ומעולם לא חזר.‬
‫יודעים איך בודקים דואר?‬
‫לא מודיעים כשבודקים דואר.‬
‫פשוט בודקים דואר.‬
‫הוא יצא ומאז אותו יום לא ראינו אותו.‬
‫הינה הקטע. כשאתה נוטש משפחה,‬
‫אני חושב שחלק מנטישת המשפחה‬
‫זה להיעלם ושאף אחד לא ישמע ממך שוב.‬
‫לא הוא. בכל פעם שאני כותב לו, הוא עונה.‬
‫שאלתי "איפה אתה?"‬
‫"הלכתי." מה?‬
‫שאלתי, "אתה חוזר?" "לא."‬
‫שאלתי, "מי לעזאזל עוזב את המשפחה‬
‫וכותב לחברים מהעבר?"‬
‫בכל פעם שיצאתי מהבית במשך שלושה חודשים,‬
‫אשתי שאלה, "לאן אתה הולך?"‬
‫אמרתי, "אל תדאגי, אני חוזר.‬
‫אני לא עוזב את הדברים שלי".‬
‫כי החבר שלי, הוא עזב,‬
‫היה לו‬ ‫אוסף נעליים ענקי, בשווי 25,000 דולר.‬
‫הוא השאיר הכול.‬
‫הוא לא חזר בשביל כלום.‬
‫אתם מבינים‬ ‫כמה נחושים צריכים להיות כדי להשאיר הכול?‬
‫אתה בחוץ עכשיו, אחי. בום, אלה הבגדים.‬
‫דמיין שהמצב בבית כזה מחורבן‬
‫שאתה חושב,‬ ‫"הבגד הזה מספיק כדי להתחיל מחדש.‬
‫שם זין על הכול בבית הזה".‬
‫אני לא צריך משקפיים,‬ ‫תעודה מזהה. לא צריך כלום.‬
‫מעדיף את התור‬ ‫במשרד הרישוי מאשר לחזור אליה.‬
‫ככה זה היה.‬
‫אמרתי לאשתי, "אם אלך,‬ ‫אקח את כל הדברים שלי וחצי משלך.‬
‫מבינה?"‬
‫אין מצב שאני עושה את זה.‬
‫כי אני יודע מה מצבי.‬
‫אני יודע מה מצבי בחיים כדי…‬
‫אני בגיל המושלם של משבר אמצע החיים.‬
‫אני בגיל הזה עכשיו.‬
‫במיוחד בהוליווד.‬
‫אתה בגיל לפרידה מהאישה הראשונה,‬
‫אתה לוקח אישה שנייה צעירה,‬
‫נשאר איתה עד סוף החיים שלה.‬
‫תראו את כל הנשים, זה הרגע שבו נוטשים אתכן.‬
‫תראו את עצמכן.‬
‫והקטע הוא שבתאוריה זה נשמע מעולה.‬
‫זה נשמע כיף. משהו חדש, כיפי.‬
‫אבל במציאות צריך לעשות עם החדשה את כל החרא‬
‫שעשיתם עם הראשונה.‬
‫אין חרא חדש.‬
‫מבינים? אין שום דבר חדש הפעם.‬
‫אנהל את אותן שיחות.‬
‫אם אקח אישה צעירה,‬ ‫אני צריך להביא איתה תינוק לעולם.‬
‫היא צריכה בדיוק מה שהיה לראשונה.‬
‫היא תגיד, "יש לכם תינוק. לנו אין כלום.‬
‫אני רוצה אחד…"‬
‫החרא הזה.‬
‫ואז אני בחתונה של הבכורה שלי.‬ ‫עם תינוק בן חצי שנה על הברכיים. אני בן 68.‬
‫אני מת לישון.‬
‫זה לא נשמע כיף.‬
‫אחד מהחברים שלי…‬ ‫כמה מהם עזבו את הנשים הראשונות.‬
‫הם נשואים לצעירות עכשיו,‬
‫הנשים השניות, צעירות מהם ב-15 שנים, בקלות.‬
‫אחד מהחברים חגג יום נישואים שלישי.‬
‫הוא ואשתו.‬
‫היא צעירה ממני ב-15 שנים.‬
‫הוא בגילי.‬
‫דמיינו סרטון שלהם רוקדים במסיבה.‬
‫היא רוקדת בטירוף.‬
‫הדפוק הזה בקושי זז.‬
‫הוא עושה פרצופי ריקוד של זקנים.‬
‫התקשרתי אליו ואמרתי,‬ ‫"אחי, תוריד את הסרטון.‬
‫אתה נראה סובל,‬
‫תוריד אותו עכשיו".‬
‫אני לא עושה את החרא הזה.‬
‫אני רוצה לשבת עם אשתי,‬
‫נשב, נאכל דוריטוס ונירקב יחד.‬
‫זה מה שנעשה.‬
‫לא עושה שם דבר מזה.‬
‫אנחנו מנסים‬ ‫להיפטר מהילדות. זה מה שצריך לעשות.‬
‫רוצים לרענן את מערכת היחסים?‬
‫תיפטרו מהילדים.‬
‫יש לי שתיים, בת 14 ובת 16.‬
‫תקשיבו לי. קודם כל, הילדים הצעירים האלה,‬
‫הם האנשים הכי מפונקים שפגשתי בחיים.‬
‫קולטים אותי?‬
‫אבל מה הקטע?‬
‫אני יודע שהם ככה כי גידלנו אותם ככה.‬
‫הילדות שלי…‬
‫כל אחד רוצה להשתפר בשביל הילדים שלו‬
‫לעומת מה שהוא קיבל.‬
‫ואז חשבתי על זה, "יצאתי די בסדר".‬
‫אז מה המטרה? מה אני מנסה לעשות?‬
‫ככה אני יודע שעשיתי יותר מדי.‬
‫הבת שלי, אנה גרייס, חגגה 16.‬
‫היא קראה לי ואמרה, "אני רוצה לדבר איתך".‬
‫בחיים לא דיברתי ככה לאבא שלי.‬
‫בעצם, אני מעדיף שלא נדבר, האמת.‬
‫היא אמרה, "אני רוצה לדבר. אני בת 16.‬
‫אני רוצה לדבר על סוג המכונית שאני רוצה".‬
‫חשבתי, "אני רוצה לשמוע מה לדעתך תקבלי".‬
‫היא אמרה, "שמתי עין על ג'יפ מרצדס".‬
‫"מה בדיוק נדמה לך שקורה פה,‬
‫אם את חושבת‬ ‫שג'יפ מרצדס נמצא איפשהו בעתיד שלך?"‬
‫למה נראה לך שתקבלי רכב שעולה 100,000 דולר?‬
‫ג'ולי לרוב תומכת במה שהבנות אומרות.‬ ‫ג'ולי שמעה את זה, וזה עצבן אותה.‬
‫היא אמרה,‬ ‫"אני מזדיינת איתו ואין לי ג'יפ מרצדס.‬
‫את בהחלט לא תקבלי ג'יפ מרצדס‬
‫תקבלי קורולה מודל 98. עופי מפה".‬
‫למה את חושבת שתקבלי ג'יפ מרצדס?‬
‫הן קיבלו הכול.‬
‫בדור הזה הם מקבלים הכול.‬
‫זה דור הפרס על השתתפות.‬
‫תקשיבו לי.‬
‫יש לכם פרסי השתתפות בבית?‬
‫הילדים שלכם לא ישיגו כלום. שומעים?‬
‫תבינו שזה בולשיט.‬
‫כל הקטע של "כולם מנצחים!"‬
‫ממש לא.‬
‫אני מכיר מפסידנים.‬
‫ואני עובד יותר מדי קשה בשביל‬ ‫שישימו אותי באותה קבוצה עם הדפוקים האלה.‬
‫למה שהמנצח יקבל מה שהמפסיד קיבל?‬
‫תענו לי.‬
‫מה אנחנו מלמדים אותם? כולם מנצחים. לא!‬
‫אין הלוואת משכנתא על השתתפות, נכון?‬
‫מתי בפעם האחרונה הבנק אמר,‬
‫"אנחנו יודעים שהאשראי וההכנסה שלך דפוקים,‬
‫אבל בבנק הזה כולם מנצחים.‬
‫קח הלוואה. בהצלחה!"‬ ‫חלאס עם השטויות. אין דבר כזה.‬
‫יש פרסי השתתפות, תעודות.‬
‫הם אוהבים לתת תעודות לילדים, מתים על זה.‬
‫הבת שלי חזרה הביתה יום אחד בכיתה ג'‬
‫עם תעודה על התנדבות בבית הספר.‬
‫מסגרה ותלתה על הקיר ליד התואר של אימא שלה.‬
‫גאה!‬
‫אמרתי, "אם לא תעיפי את החרא הזה משם…‬
‫עם כמה שאימא שלך עבדה קשה על התואר,‬ ‫את תתלי תעודה על חלוקת קשים ביום טרופית?"‬
‫אין מצב שנעשה את זה.‬
‫תמיד יש תעודה, פרס על השתתפות.‬
‫הבעיה היא שמגרש המשחקים רך מדי.‬
‫זו הבעיה. מגרש המשחקים יותר מדי…‬
‫בתור ילד, מגרש המשחקים היה מאספלט.‬
‫מגרש המשחקים היה מבטון והייתה זכוכית.‬
‫היית נופל,‬ ‫פותח את הברך, מדמם, קם וממשיך לשחק.‬
‫הייתם במגרש משחקים היום?‬ ‫במיוחד בשכונות מטופחות.‬
‫הקרקע עשויה ספוג.‬
‫שינו את מרקם הקרקע‬ ‫כדי להגן על הילדים הנמושות האלה.‬
‫עכשיו הם‬ ‫מדלגים להם בחיים כאילו שהכול אחלה.‬
‫פשוט, "יא, איזה יופי!"‬
‫זה לא אמיתי!‬
‫שום דבר מזה לא אמיתי.‬
‫אבל זה מה שעושים.‬
‫אני גדלתי בשנות ה-80.‬
‫גדלתי בשנות ה-80, אני יודע שהיו שטויות.‬
‫עשינו הרבה טעויות,‬
‫אבל התפקיד שלי הוא‬ ‫למצוא את לקחי החיים שעבדו,‬
‫להפריד אותם ולסנן את השטויות.‬
‫זו העבודה שלי‬ ‫ואני עושה את זה עם הילדות שלי.‬
‫כי אני צריך לנטוע בהן את הדבר הזה.‬
‫זה מה שאני אומר להן כל הזמן.‬
‫אתן צריכות את המניע להמשיך להילחם כשקשה.‬
‫כי יהיה קשה.‬
‫מבינים? החיים יתאכזרו אליכם.‬
‫לא מזיז לי כמה טוב הייתם בתיכון או בקולג'.‬
‫צריך את המניע הזה.‬
‫סיימתי תיכון אחרון בכיתה.‬
‫מבינים?‬
‫בתוכנייה, השם שלי‬ ‫היה מעל השם של מדפיס התוכניות.‬
‫לא היה נמוך מזה.‬
‫אבל יש בי את הדבר הזה‬
‫ואני מחפש אותו בשביל הבנות שלי.‬
‫צריך שיהיה לכם את זה.‬
‫ואני מנסה לעשות דברים.‬
‫קולטים? ניסיתי. הבנות שלי שיחקו כדורעף.‬
‫היינו בקטע של כדורעף‬ ‫עם פרסי השתתפות הרבה זמן.‬
‫אחרי כמה זמן ראיתי‬ ‫שהתפישה העצמית שלהן מעוותת.‬
‫זה לא מוצא חן בעיניי.‬
‫אם נמשיך לשחק, נשחק בספורט אמיתי.‬
‫אז לקחתי אותן לשחק כדורעף כחלק ממועדון.‬
‫אני לא יודע אם אתם מכירים‬ ‫ספורט במועדונים, אבל יש שני הבדלים.‬
‫זה יקר מאוד, תחרותי מאוד.‬
‫וכשאני אומר יקר,‬
‫אני מתכוון לאלפי דולרים‬ ‫על חדרי מלון במדינה אחרת‬
‫כדי לראות אותך משחקת.‬
‫ואם אני שם‬ ‫אלפי דולרים כדי לראות אותך משחקת,‬
‫אני צריך שפאקינג תתאמצי, מבינה?‬
‫אני זוכר שאנה גרייס הייתה בערך בת 13,‬
‫לקחנו אותה לשחק כחלק ממועדון.‬
‫והיא נסעה לווגאס.‬
‫שיחקה שם בטורניר.‬
‫מיד כשעלתה למגרש ראיתי שהבינה‬
‫שזה לא "כדורעף השתתפות".‬
‫כי לבנות ההן היה את המבט בעיניים.‬
‫כדורים עפו…‬
‫ראיתי שהביטחון שלה מתחיל להתערער.‬
‫לא אהבתי את זה.‬
‫כדור עבר לידה, והיא עשתה…‬
‫אמרתי, "כוסאומו!"‬
‫כעסתם פעם עד שהרגשתם את החום בחזה?‬
‫אני מול המדרגות עם ההורים‬
‫ואני צועד בעצבים, מסתכל על אנה גרייס.‬
‫ג'ולי אומרת, "אולי תשב".‬
‫אמרתי, "שתקי, ג'ולי. לא הוצאתי‬ ‫את כל הכסף הזה כדי לבוא ושהיא…‬
‫אני ארצח פה את כולם".‬
‫אשתי חשבה שזה דבר נורא לומר.‬
‫"איך אתה אומר את זה?" את צוחקת?‬
‫אבא שלי אמר את זה פעם בשבוע כשהיינו ילדים.‬
‫כל שבוע שמענו,‬
‫"אני ארצח פה את כולם!‬
‫ואז אתאבד!"‬
‫חשבתי, "רק רגע!‬
‫כולנו נמות בגלל משקה קל?‬
‫מה הבעיה שלו?"‬
‫לא הבנתי כעס כזה עד עכשיו.‬
‫אני מסתכל על אנה גרייס‬ ‫והיא מנסה להביט קדימה,‬
‫כאילו שהיא לא רואה שאני בוהה בה.‬
‫אבל אני יודע‬ ‫שהיא מרגישה את החום בצד הפנים.‬
‫יצרנו קשר עין,‬
‫סימנתי, "אפרק לך ת'צורה כשזה ייגמר".‬
‫נכנסנו למכונית, ורבנו‬ ‫ארבע וחצי שעות בדרך חזרה לאל-איי מווגאס.‬
‫"את לא מתאמצת." "אני כן."‬
‫"את לא. אני יודע איך מאמץ נראה…"‬
‫ככה זה נשמע כשמתווכחים עם מתבגרת.‬
‫בקיצור, היא פרשה.‬
‫זה מה שלמדתי.‬
‫כשיש לכם דעה במשפחה שהיא לא פופולרית,‬
‫בסוף צריך לוותר עליה.‬
‫כי לא משנה מה דעתך, בסוף תצא בעיניהם אשם.‬
‫כי דעתי היא‬ ‫שלא פורשים, מסיימים מה שמתחילים,‬
‫מתגברים, לא משנה מה.‬
‫לדעתי זה לקח די טוב.‬
‫אבל הם הפכו את זה‬ ‫ל"האנרגיה שלך שלילית, אבא!‬
‫זה מבאס את המשפחה."‬
‫זה דור של סיסמאות.‬
‫"אתה עושה בודי שיימינג והתעללות רגשית…"‬
‫את יודעת מה זה התעללות רגשית?‬
‫להוריד 3,500 בווגאס כדי לראות אותך…‬
‫זו התעללות.‬
‫עברו שלוש שנים, אנה גרייס לא עשתה כלום.‬
‫בסוף הלכה לבי"ס פרטי חדש.‬
‫הם אמרו שכדי ללמוד שם‬ ‫צריך לבחור פעילות אופציונלית.‬
‫לעשות משהו, מעורבות.‬
‫אמרתי, "אנה גרייס, תבחרי משהו".‬
‫"לא רוצה."‬
‫אמרתי, "אז אבחר במקומך.‬
‫לא תלכי לבי"ס ותהיי בטיקטוק כל היום".‬
‫היא לא בחרה, אז בחרתי בשבילה.‬
‫זה עוד דבר שלמדתי.‬
‫כשאני עומד להודיע משהו למשפחה שלי‬
‫שאני יודע שלא יהיה פופולרי,‬ ‫אני עושה את זה במקום ציבורי.‬
‫כי אני יודע שיש גבול‬ ‫לשיגעון שלהן ליד אחרים.‬
‫אכלנו בראנץ' נחמד,‬
‫ואמרתי, "אנה גרייס, קיבלתי החלטה.‬
‫תשחקי כדורעף".‬
‫היא התחרפנה. "לא רוצה לשחק!"‬
‫היא צעקה, "ימי הכדורעף שלי חלפו!"‬
‫כאילו שהיא בת 49‬ ‫עם בעיות ברכיים ולא מסוגלת עוד.‬
‫אחותה הצעירה, אשלין, בת 14.‬
‫אשלין היא המוחה והפמניסטית במשפחה.‬
‫היא מיד באה להגנת אחותה.‬
‫"אתה לא יכול‬ ‫להכריח אותה. היא אישה, אתה גבר.‬
‫גבר לא יגיד לאישה… קולנו יישמע, עוד נצעד…"‬
‫אמרתי, "אם לא תסתמי, אנג'לה דייוויס…‬
‫לא שאלו אותך".‬
‫אמרתי, "אנה גרייס, יש שלושה ימי מבחנים.‬
‫ניקח אותך,‬ ‫את תיבחני ואני לא רוצה לשמוע מילה".‬
‫עברו שלושה ימים, אנה הלכה להיבחן.‬
‫במשך שלושה ימים היא לא דיברה איתנו.‬
‫אני אוהב את זה שהם חושבים‬ ‫שכשהם לא מדברים איתי זה פוגע בי.‬
‫אני אישית די אוהב את זה, מבינים?‬
‫כי אני יודע‬ ‫שבמשך שלושה ימים לא תבקשי ממני כלום.‬
‫ביום השלישי‬
‫קיבלנו הודעה מאנה גרייס בצ'אט המשפחתי.‬
‫זה מה שכתבה.‬
‫"פאקינג מטורף, הורים.‬
‫התקבלתי לנבחרת,‬ ‫אני ממש שמחה". אמוג'י לב סימן קריאה.‬
‫עכשיו…‬
‫דייוויד, שחונך על ידי‬ ‫ברברה ואדי בשנות ה-80,‬
‫ננעל על המשפט עם "פאקינג".‬
‫חשבתי לי, עם מי לעזאזל את מדברת?‬
‫ממתי את מקללת מול המשפחה שלך?‬
‫אבל דייוויד שמנסה לקדם אותנו‬
‫ננעל על‬ ‫"אני ממש שמחה, אמוג'י לב סימן קריאה".‬
‫כי אני מקווה שתקשר בין‬ ‫הרגע הזה לבין הרגע לפני שלושה שבועות‬
‫כשצעקה, "ימי הכדורעף שלי חלפו!"‬
‫והיא תבין שאם מתאמצים להתגבר על קצת קושי,‬
‫אולי קוצרים הצלחה בסופו של דבר.‬
‫זה מה שאני צריך שתבין.‬
‫אנה גרייס גבוהה ב-15 ס"מ‬ ‫לעומת הפעם האחרונה ששיחקה.‬
‫יצא לי לראות אותה משחקת‬
‫כשהתחלתי בסיבוב לפני חצי שנה.‬
‫היא משחקת,‬
‫חוסמת, מנחיתה, ממש משתתפת.‬
‫אני רואה את הביטחון העצמי שלה‬ ‫מתחזק בזמן שהיא משחקת על המגרש.‬
‫המשחק נגמר. היא מחבקת אותי.‬ ‫"תודה שהכרחת אותי לעשות את זה".‬
‫אמרתי, "אני אבא שלך. התפקיד שלי‬ ‫הוא לראות מה שאת מחמיצה, מבינה?‬
‫את חייבת לזכור שלא משנה מה, אני שם בשבילך.‬
‫מבינה? כי אני אוהב אותך".‬
‫אמרתי…‬
‫"אבל אם עוד פעם תקללי בהודעת טקסט שוב,‬
‫אני ארצח פה את כולם. מבינה אותי?"‬
‫צריך להפריד‬ ‫את הלקח לחיים ולסנן את השטויות.‬
‫זה מה שאני עושה.‬
‫אני עושה בשבילן דברים גם‬ ‫כשאני לא רוצה, כי לפעמים אני לומד על עצמי.‬
‫הן רצו כלב. אני לא רוצה כלב.‬
‫קודם כל, חיי כלב היום שונים‬ ‫בהשוואה לתקופת הילדות שלי.‬
‫בעלים חדשים של כלבים, אתם מגזימים. תבינו.‬
‫אתם לוקחים אותם לסופר,‬
‫אתם הולכים איתם בתיקים קטנים.‬
‫טסתי לכאן במחלקה ראשונה‬ ‫עם פודל לידי, מסתכל במבט, "למה אתה פה?"‬
‫לא, דפוק, למה אתה פה?‬
‫אתם מצמידים פה לפה.‬
‫"אוי, אני כל כך אוהב אותך."‬
‫אבל לא תתחסנו. אבל זה…‬
‫"אני לא רוצה את זה בגוף שלי.‬
‫אבל הכלב שלי‬ ‫שליקק את הביצים כל היום, זה בסדר".‬
‫תזדיינו.‬
‫חשבתי, למה שארצה כלב?‬
‫היה לי כלב כילד.‬
‫ואז קלטתי וחשבתי,‬
‫"היה לי כלב כילד וזה היה נורא".‬
‫אחד מהרגעים העצובים ביותר‬ ‫בילדות שלי קשור לאחד מהכלבים שלי.‬
‫גדלתי פה בקליבלנד, אוהיו.‬
‫הייתי בערך בן שמונה.‬
‫עמדתי בדלת, הכלב השתין על המדשאה.‬
‫בחוץ מכונית עצרה,‬ ‫הדלת נפתחה, הם לקחו את הכלב ונסעו.‬
‫אמרתי, "מה?"‬
‫אמרתי, "אבא, לקחו את הכלב!"‬
‫זה כל מה שהיה לאבא שלי‬ ‫לתת לי ברגע הנורא הזה בחיים שלי.‬
‫הוא עשה…‬
‫"טוב. תיכנס הביתה."‬
‫אמרתי, "רק רגע!‬
‫לא תעשה כלום?" עכשיו הוא כעס עליי.‬
‫"מה אתה רוצה שאעשה, דייוויד? אין כלב!"‬
‫אמרתי, "כוסאומו, אסור לפתח רגשות לכלבים!"‬
‫שנים זה רדף אותי.‬
‫גדלתי בתקופה שבה‬ ‫לא דיברת על רגשות עם ההורים.‬
‫פשוט עיבדת את החרא הזה‬ ‫עם המוח הקטן שלך בגיל שמונה.‬
‫במשך שנים הרצתי את זה בדימיון,‬
‫אני מבין למה יצא והסתכל לשם…‬
‫כי לשם הם נסעו.‬
‫אבל למה אתה מסתכל אחורה?‬
‫חשבת שייסעו סביב השכונה עם המכונית‬
‫ויחזרו עם הכלב, "בבקשה, צחקתי איתך".‬
‫והקטע ההזוי הוא שלא משנה מה תעשו,‬
‫תהיו בדיוק כמותם.‬
‫בדיוק כמותם. תגידו בדיוק אותו חרא כמותם‬
‫כי זו הדוגמה היחידה שיש לכם.‬
‫גם אם תחשבו, "לא אהיה כזה",‬
‫אני מוצא את עצמי‬ ‫אומר את אותו חרא ששמעתי כילד.‬
‫הקטע הוא שחונכתי…‬
‫יש שלושה גברים‬ ‫חזקים מאוד וחשובים שגידלו אותי.‬
‫וכולם, למרות שהם שונים מאוד,‬
‫שיחקו תפקיד חשוב מאוד‬ ‫ונטעו בי את מה שיש בתוכי.‬
‫אבי החורג,‬
‫אבא שלי‬
‫וסבא שלי.‬
‫כולם שונים מאוד,‬ ‫אבל שיחקו תפקיד חשוב מאוד.‬
‫סבא שלי היה זה שצפיתי בו‬
‫מממן לכל המשפחה‬ ‫לימודי קולג' עם שמונה שנות לימוד.‬
‫כן.‬
‫ראיתי את סבא שלי עובד כל יום.‬
‫הוא היה מאלה שאוהבים את זה שכשהכיר אתכם,‬
‫הוא התגאה בזה‬ ‫שיכול היה לדבר איתכם עשר דקות.‬
‫אחרי זה הוא‬ ‫יכול היה לומר בדיוק מה הבעיה שלכם.‬
‫אם לא, הוא היה אומר שאתם "על החרא הזה".‬
‫זה מה שהיה אומר.‬
‫אנחנו לא יודעים מה החרא,‬
‫אבל אם לא הבין, הייתם על זה.‬
‫כשסבא שלי הזדקן, בשנות ה-80 שלו,‬
‫מה שהכי אהב לעשות היה לשבת בבית ולדבר עליי‬
‫כי הוא לא הבין איך אצליח בעולם.‬
‫והוא דאג לגביי כל החיים.‬
‫וכשאתה מגיע לגיל 80,‬ ‫אתה לא צריך אף אחד בשביל לנהל שיחה.‬
‫אתה מטפל בשני הצדדים של השיחה בלי בעיה.‬
‫לסבא שלי הייתה כורסה כתומה קטנה שישב בה,‬
‫ואף אחד לא ישב בה גם אחרי שהלך לעולמו.‬
‫ואני זוכר שתמיד היה יושב בכיסא הזה.‬
‫סבא שלי תמיד נראה מרוגז.‬
‫אתם יודעים…‬
‫אני…‬
‫אני רוצה להודות לכם…‬
‫על ההקשבה לבחור הזה.‬
‫כי עד היום,‬
‫אף אחד לא שם זין‬ ‫על מה שיש לדייוויד ארנולד לומר.‬
‫כי הוא אף פעם לא דיבר על שום דבר.‬
‫תקשיבו…‬
‫מה שאתם צריכים להבין לגבי דייוויד ארנולד…‬
‫זה שהבחור עצלן.‬
‫הוא עצלן.‬
‫ואם הוא צריך ללכת‬ ‫יותר שני מטרים לחתיכת לחם, הוא ימות מרעב.‬
‫ושם תמצאו אותו. מת.‬
‫שוכב כמה ס"מ מחתיכת טוסט כי הוא עצלן.‬
‫אני לא יודע מאיפה ירש את העצלנות.‬
‫אני בן 79.‬
‫אני עובד מגיל שמונה.‬
‫ואני עובד כל יום.‬
‫אתה קם, הולך שעתיים-שלוש לעבודה.‬
‫עובד 10, 12 שעות.‬
‫ואז הולך חזרה ארבע-שש שעות כל יום.‬
‫לא היו חופשות.‬
‫ואני גדלתי‬ ‫במכרות הפחם של וירג'יניה המערבית.‬
‫כל יום, בדיוק.‬
‫עבדתי שם יום אחד ואיזה בחור לא שם לב,‬
‫והוא פישל והשתחרר לו קרון,‬
‫והוא חתך את‬ ‫ארבע הבהונות האלה, אבל לא הפסקתי לעבוד.‬
‫מרימים את הבהונות, שמים בשקית‬
‫וממשיכים ביום העבודה.‬
‫שיט.‬
‫אני בן 81.‬
‫אני עובד מגיל שש, קולטים אותי?‬
‫תקשיבו…‬
‫ידעתי שלדייוויד ארנולד תהיה דרך קשה‬
‫כשהוא גדל בעולם הזה.‬
‫כי לא היה לו אבא.‬
‫כי אימא שלו, היא הייתה מזדיינת ו…‬
‫נכנסה להיריון מאיזה "אננס" מניאק.‬
‫כן, "אננס". כי אחרי שגמר לא יודעים אנה נס.‬
‫אז אני וסבתא שלו‬ ‫היינו צריכים ללכת ולקחת אותו.‬
‫ואני שוכח, באיזה…‬
‫באיזה יום הלכנו לראות אותו?‬
‫זה היה… שיט.‬
‫15 במרץ, 1968.‬
‫אני זוכר שנכנסנו לביה"ח,‬
‫ואיך שראיתי אותו אמרתי, "אנה מיי…‬
‫הבחור עצלן.‬
‫מבינה אותי?‬
‫הוא בעולם רק שעתיים וכבר הוא ישן".‬
‫זו עצלנות.‬
‫אני לא ישן כמויות כאלה.‬
‫אני בן 83.‬
‫אני עובד מגיל ארבע, מבינים?‬
‫אבל,‬
‫בסופו של דבר,‬
‫הזמן שלי על פני כדור הארץ הסתיים.‬
‫והייתי צריך ללכת.‬
‫ואני דואג לגבי הבחור הזה כל יום.‬
‫כי אני נשבע באלוהים,‬ ‫אני לא יודע איך יסתדר.‬
‫לא ראיתי אותו הרבה זמן.‬
‫ואז יום אחד…‬
‫ראיתי אותו.‬
‫והוא צעד.‬
‫שעתיים-שעתיים וחצי.‬
‫וחשבתי, לאן הוא הולך?‬
‫וראיתי אותו‬
‫נכנס לאיזה מקום של מצחיקנים.‬
‫והוא סיפר שם סיפורים‬
‫ובלבל בשכל לאנשים.‬
‫ואז ראיתי אותו צועד‬
‫שעתיים וחצי חזרה.‬
‫וראיתי אותו עושה את זה כל יום.‬
‫במשך הרבה זמן.‬
‫הרבה זמן.‬
‫ויום אחד הבנתי.‬
‫הבחור בכלל לא עצלן.‬
‫הוא פשוט…‬
‫הוא פשוט היה צריך‬ ‫למצוא את מה שיגרום לו לצעוד.‬
‫אז…‬
‫כשתראו אותו…‬
‫תגידו לו‬
‫"פופו… אני רואה אותך.‬
‫אני גאה בך".‬
‫לאב החורג שלי‬ ‫לא הייתה עבודה, לא התכוון לעבוד‬
‫ושם זין על כל מי שאמר לו למצוא עבודה.‬
‫האב החורג שלי היה אדם מסוג אחר לגמרי.‬
‫אבל לאב החורג שלי היה רגע תהילה.‬
‫האב החורג שלי הקים להקה‬ ‫בשנות ה-50 שהפכה לפופולרית בשנות ה-70,‬
‫בשם "האו ג'ייז".‬
‫כן!‬ ‫-כן.‬
‫אבל הוא פרש‬ ‫ביום לפני שהם הרוויחו מיליון דולר.‬
‫אז כל הילדות שלי ראיתי אדם שמנסה להוכיח‬
‫שהטעות הכי גדולה שעשה בחיים‬
‫בעצם לא הייתה טעות בכלל.‬
‫זה הקטע. לא יודע‬ ‫אם אתם מכירים מישהו משנות ה-70.‬
‫האב החורג שלי‬ ‫מהתקופה ההיא. כולם משנות ה-70,‬
‫תמיד קורה איתם משהו חלקלק.‬
‫מבינים?‬
‫כל הבגדים היו ממשי, בלי סיבה טובה.‬
‫הוא תמיד עשה משהו‬ ‫"שנות שבעימי" עם האצבעות.‬
‫והיה לו סלסול פרמננט, אבל לא באמת.‬
‫האב החורג שלי היה מגניב. והוא זלזל בך.‬
‫כי, "גבר,‬ ‫אני הקמתי את ה'או ג'ייז', ואתה לא".‬
‫אז כל המשפטים התחילו אותו דבר.‬
‫"לא, גבר, לא."‬
‫אני זוכר שאמרתי לאימא שלי,‬ ‫"למה הבאת אותי לפה?"‬
‫גדלנו עם הרבה כללים אצל האב החורג שלי.‬
‫אחד הכללים הכי חשובים‬ ‫שאני והאחיות הקטנות שלי גדלנו איתו,‬
‫היה כוס מיץ אחת לכל ילד בכל יום.‬
‫מעבר לזה שותים מים.‬
‫זה היה הכלל.‬
‫ואי אפשר היה לעקוף את הכלל הזה‬
‫כי היו לו שוברי שתייה‬ ‫שהיה מחלק לכולם בבוקר.‬
‫מתעורר, יורד למטה, הוא עומד שם.‬
‫"בוקר טוב. הינה‬ ‫שובר השתייה שלך. בזבז אותו איך שבא לך."‬
‫הייתי ילד חכם.‬
‫שמרתי את כל שוברי המיץ לסוף השבוע.‬
‫ביום שישי שמתי אותם על השולחן. בום!‬
‫"יש לי חמישה שוברי מיץ,‬ ‫תן לי חמש כוסות מיץ."‬
‫"לא, גבר, לא.‬
‫הצבע של שובר המיץ היום, דייוויד, הוא כחול.‬
‫אין פה אף שובר כחול.‬
‫תשתה מים."‬
‫וחשבתי, "אני שונא להיות פה!"‬
‫בחיי, לא הבנתי למה הוא כל כך קמצן.‬
‫ויום אחד הבנתי, הוא לא קמצן.‬
‫הוא מרושש.‬
‫ויש הבדל.‬
‫כשאתה מרושש, אתה זז בקצב אחר.‬
‫מבינים?‬
‫תמיד יש לחץ על העורף שלך,‬
‫וכל החלטה שאתה מקבל מגבירה קצת את הלחץ.‬
‫זה בכלל לא היה קשור למיץ.‬
‫זה אפילו לא היה מיץ אמיתי.‬
‫אלה היו מים צבעוניים‬ ‫שעולים גרושים וגורמים לסוכרת.‬
‫אבל כשהמיץ עמד להיגמר,‬ ‫הלחץ היה על העורף שלו.‬
‫זה היה רציני עבורו.‬
‫אבל עבורי, ילד בן עשר, רק רציתי מיץ.‬
‫לא יכולתי לראות‬ ‫את החיים שלו דרך עיניים של גבר בן 33.‬
‫כלומר, הגבר הזה נשוי לאישה‬
‫שיש לה שלושה ילדים, שניים מהם לא שלו.‬
‫טוב? אין כסף.‬
‫היא דבוקה לו לאוזן ולא נותנת לו לשכוח.‬
‫המיץ עומד להיגמר,‬
‫יש לחץ על העורף שלו,‬
‫ובכל יום בבית שלנו, ברדיו,‬
‫רק שומעים,‬
‫"אנשים בכל העולם, אחזו ידיים‬
‫צרו רכבת אהבה‬
‫רכבת אהבה"‬
‫אני מופתע שהוא לא רצח את כולנו.‬
‫אבל לא יכולתי לראות את החיים‬ ‫דרך העיניים שלו כי הייתי ילד בן עשר,‬
‫ויכולתי להבין מה הוא עובר‬
‫רק אחרי 40 שנים,‬
‫כשעכשיו אני בבית שלי‬ ‫והילדות בנות שנה ושנתיים.‬
‫ג'ולי בישלה במטבח.‬
‫בדיוק התפטרתי מהעבודה שלי,‬ ‫שבה התפרנסתי כסניטר,‬
‫כדי להגשים חלום ולעשות סטנדאפ.‬
‫ואני זוכר שהייתי בודק‬ ‫את חשבון העו"ש המשפחתי באינטרנט בכל יום,‬
‫כי היתרה הזו הראתה‬ ‫כמה זמן יש לי לרדוף אחרי החלום הזה.‬
‫בדקתי שוב ושוב.‬
‫אני זוכר שנכנסתי יום אחד והיה כתוב "אפס".‬
‫ובאותו רגע‬
‫הרגשתי את הלחץ על העורף.‬
‫והבנתי שהמיץ עומד להיגמר.‬
‫חשבתי, מה לעשות?‬
‫הפתרון הקל היה לחזור לעבודה הרגילה,‬
‫שמספקת ביטחון,‬ ‫משלמת חשבונות. לטפל במשפחה שלי,‬
‫או להבין איך להישאר במסלול הזה,‬
‫שעכשיו אני צועד בו בהצלחה,‬ ‫כדי לרדוף אחרי החלום להיות סטנדאפיסט.‬
‫ידעתי בדיוק מה אני צריך לעשות.‬
‫נכון?‬
‫נכנסתי למטבח, שבו ג'ולי בישלה,‬
‫והבטתי בה ואמרתי, "ג'ולי…‬
‫כוס מיץ אחת…‬
‫לכל ילדה בכל יום".‬
‫כל היתר שותים מים.‬
‫לא מעניין אותי‬ ‫מה אתם עושים, תצאו בדיוק כמותם.‬
‫יודעים מה הזוי?‬
‫רק ב-2005 הבנתי‬ ‫מה האב החורג שלי לימד אותי,‬
‫ב-2005, כשראיתי אותו‬ ‫נכנס להיכל התהילה של הרוקנרול‬
‫עם ה"או ג'ייז", ממש פה…‬
‫הוא לימד אותי משהו שאפילו לא קלטתי,‬
‫וזה לעולם לא לוותר.‬
‫מאז שהכרתי אותו,‬
‫ועד היום, בגיל 81, הוא עדיין לא מוותר.‬
‫בכל פעם שאני רואה אותו, "יש לי פגישה…"‬
‫אין שום פגישות, זה נגמר.‬
‫שב כבר. מבינים?‬
‫יש לי כוס מיץ אחת בשבילך.‬
‫אחרי זה תשתה מים.‬ ‫אתה מכיר את הכללים, אתה קבעת אותם.‬
‫אבא שלי לימד אותי דברים שלא קלט בעצמו.‬
‫למשל, שהעובדה שאני גבר‬ ‫לא אומרת שאני צריך להיות גיבור,‬
‫ואני לא צריך לחטוף כדור.‬
‫כולם חושבים שגבר צריך להושיע.‬
‫אבא שלי לימד אותי,‬ ‫"זין, אני לא עושה את זה".‬
‫הייתי יוצא בסופי שבוע‬ ‫עם אבא שלי והאם החורגת שלי.‬
‫אבא שלי היה אוסף אותנו.‬
‫האם החורגת שלי,‬ ‫ואחי ואחותי החורגים, היינו מבלים יחד.‬
‫האם החורגת שלי השגיחה עלינו כל סוף השבוע‬
‫כי אבא שלי עבד על מכונית המרוץ שלו.‬
‫האם החורגת שלי תמיד כעסה.‬
‫היא לבשה חלוק בלי חגורה,‬
‫שהחזיקה ביד אחת.‬
‫תמיד הייתה לה סיגריה וקיללה אותנו.‬
‫"יא דפוקים, אתם עולים לי על העצבים."‬
‫למה היא כל כך כועסת?‬
‫לא קלטתי שהוא הביא‬ ‫עוד שני ילדים וזרק אותם עליה.‬
‫בטח שתכעס.‬
‫אתה אף פעם לא מבין‬ ‫מה אנשים חושבים עליך עד שצץ רגע מסוים.‬
‫היה לי אקדח קפצונים.‬
‫האם החורגת שלי אמרה, "תן לי את האקדח.‬
‫בוא נמתח את אבא שלך.‬
‫כשייכנס אעמיד פנים שרצחתי אתכם.‬
‫ובוא נראה מה יעשה.‬
‫חשבתי, "ואו, רק רגע".‬
‫רצח? איך הגענו לרצח? מה לגבי בלון מים?‬
‫איך הגעת ישר לרצח?‬
‫אבל אתם מכירים אותי, "שיהיה, תירי בי קודם.‬
‫כי אני רוצה ליפול ולראות מה אבא עושה".‬
‫אבא שלי נכנס לשתות מים,‬
‫ג'קי הסתירה את האקדח בחלוק.‬
‫הוא נכנס והיא נכנסה לדמות.‬
‫"נמאס לי שאתה משאיר אותי עם הילדים."‬
‫היא הוציאה את האקדח. התחילה לירות.‬
‫היא פגעה בי ראשון, נפלתי.‬
‫אני על הרצפה, מסתכל‬ ‫למעלה אליה, מביטה בו, כדי לראות מה יעשה.‬
‫אני יודע שאבא שלי תכף יהפוך לגיבור-על.‬
‫תקשיבו טוב, עם כל ירייה שלה‬
‫הוא התקרב יותר ויותר לדלת הראשית.‬
‫"מה הבעיה שלך?"‬
‫קמתי. שאלתי, "הוא עוזב את כולם?"‬
‫נשארה ילדה אחת, אחותי הקטנה בת החמש, טמי.‬
‫אני יודע שינסה להציל את התינוקת.‬
‫אני אומר לכם שהוא עבר מעליי…‬
‫בדרך לדלת,‬
‫אז התחלתי לצחוק.‬
‫עכשיו כולם צוחקים,‬ ‫אנחנו יודעים שהבדיחה נחשפה.‬
‫אבא שלי אומר, "מה אתם…? אני תכף הייתי…"‬
‫"לא היית עושה כלום.‬
‫עזבת את כולם!"‬
‫אבא שלי אמר, "שיט, היא ירתה בכולכם.‬
‫למה שאחטוף כדור?"‬
‫למדתי באותו יום, מהר,‬ ‫שאני לא חייב להיות גיבור.‬
‫אני אומר את זה לאשתי כל הזמן.‬
‫"ג'ולי, אל תשימי אותי במצב‬ ‫להיות גיבור, כי אאכזב אותך, תהיי בטוחה."‬
‫אני פיכח 23 שנים.‬
‫אני לא יודע אם נגמלתי כי הגעתי לתחתית‬
‫או כי נמאס לי מהמאמץ להיות על סמים.‬
‫צריך לעבוד הרבה כדי להיות מסומם.‬
‫אם אתם מכירים מסוממים, הם לא עצלנים.‬
‫יש להם מוטיבציה.‬
‫צריך להיות ער כל הלילה,‬ ‫לגנוב, תמיד קורות שטויות.‬
‫סמים טובים יכולים להופיע לפנות בוקר.‬
‫אי אפשר להיות עצלן מסומם, חייבים לעבוד.‬
‫אחת הבעיות הכי גדולות שלי כמסומם‬
‫הייתה שמעולם לא נראיתי מסומם.‬
‫תמיד נראיתי ככה, וזה הקשה עליי לקנות סמים‬
‫כי הסוחר תמיד חשב שאני שוטר סמוי.‬
‫כל פעם הוא אמר,‬ ‫"עוף מפה, אני יודע שאתה שוטר".‬
‫אני נשבע באלוהים שלא!‬
‫החיים שלי בקאנטים, אני צריך מנה!‬
‫במשך 30 דקות ניסיתי‬ ‫לשכנע את הסוחר שהחיים שלי בקאנטים‬
‫כדי שימכור לי סמים.‬
‫חזרתי למכונית ואמרתי, "די, זה מתיש".‬
‫מה שמצחיק הוא‬ ‫שהחזרה שלי לפיכחות הייתה איטית.‬
‫כי לא עשיתי דברים משוגעים.‬
‫תמיד עשיתי שטויות קטנות.‬
‫אף פעם לא רצחתי, לא הרגתי.‬
‫לא שדדתי, לא עשיתי דברים כאלה.‬
‫הייתי עושה דברים מטומטמים‬ ‫כמו ללכת לכלא יומיים ברצף.‬
‫ועם אותו שוטר. כאלה שטויות עשיתי.‬
‫אני יודע שרישיון הנהיגה שלי הושעה‬
‫מגיל 17 עד בערך 20.‬
‫תמיד היה איזה בולשיט עם הרישיון.‬
‫מוגבל, מושעה,‬
‫אי אפשר לנסוע‬ ‫בין שתיים לארבע, תמיד היה משהו.‬
‫אני זוכר שפעם יצאתי עם מישהי.‬
‫היא אמרה, "בוא נצא לשתות, אני אנהג".‬
‫אמרתי, "זין, אני אנהג".‬
‫נכנסתי למכונית שלה,‬ ‫אני נוהג, אני שיכור ועושה שטויות.‬
‫המשטרה עוצרת אותנו, עם האורות,‬
‫מיד צץ לי רעיון.‬
‫בואי נתחלף במקומות בזמן הנהיגה.‬
‫לך יש רישיון ולי לא.‬
‫הוא ייתן לך קנס, אתן לך כסף.‬
‫"לא נראה לי שכדאי."‬ ‫"תתחלפי כבר." אז התחלפנו.‬
‫היא עוצרת את המכונית, השוטר עוצר.‬
‫הוא יוצא ואפילו לא בא אל צד הנהג.‬
‫הוא בא ישר אליי בצד הנוסע,‬
‫אני מתנהג כאילו אני תמים.‬
‫מקיש על החלון.‬
‫הוא אומר, "תפתח את החלון.‬
‫אתה יודע שאני רואה אתכם מהחלון האחורי.‬
‫עוף מהמכונית. אתה הולך לכלא".‬
‫לקח אותי לכלא, היא הוציאה אותי בערבות.‬
‫למחרת, אותו דבר.‬
‫"בוא נשתה, אנהג." "זין, אני נוהג."‬
‫נכנסים לאותה מכונית.‬
‫אותה שעה, אותה פינה, אותו שוטר.‬
‫פניתי, המבטים שלנו נפגשו.‬
‫אני והשוטר בניידת שלו.‬
‫אני רואה שהוא‬ ‫מביט בי ואומר, "מה לעזאזל אתה עושה?"‬
‫הפעם אפילו לא חיכיתי שיצא מהניידת.‬
‫מיד עצרתי, יצאתי מהמכונית‬
‫והלכתי להיכנס לניידת,‬ ‫כי אני יודע שהתחת השחור שלי בדרך לכלא.‬
‫אלה השטויות שעשיתי.‬
‫החיים שלי המשיכו במערבולת,‬ ‫ואף פעם לא נראה היה שהם יוצאים משליטה.‬
‫כי כשמספרים את הסיפור, הוא נשמע מצחיק.‬
‫וההורים שלי תמיד איכשהו הוציאו אותי מצרות.‬
‫אז המערבולת המשיכה.‬
‫ישבתי שבעה ימים בכלא בבייקרספילד.‬
‫ואני זוכר, אני…‬
‫זה היה דוח על ליקוי טכני‬ ‫שבגלל טעות שלי הפך לצו מעצר.‬
‫נהגתי במכונית ששילמתי עליה 600 דולר,‬
‫וזה מראה לכם מה היה מצבי בחיים.‬
‫הצחוק היחיד הזה מספיק בשביל שאמשיך בסיפור.‬
‫שוטר עצר אותי,‬
‫והוא קלט שאין לי חגורות בטיחות במכונית.‬
‫הוא אמר, "אין במכונית חגורות בטיחות!"‬ ‫-אמרתי, "אני יודע, היא עלתה 600 דולר".‬
‫הוא אמר, "חייבים במכונית חגורות בטיחות".‬
‫אז הוא נתן לי דוח ליקוי כדי להתקין חגורות.‬
‫אז גיליתי‬
‫שזה עולה 600 דולר להתקין חגורות בטיחות‬ ‫במכונית ששילמתי עליה 600 דולר.‬
‫לא אעשה את זה.‬
‫אז נהגתי במכונית עד שהתקלקלה.‬
‫כשהיא התקלקלה, השארתי אותה בצד הדרך,‬
‫לקחתי את הכדורסל שלי וכדררתי הביתה.‬
‫לא חשבתי שוב על המכונית ההיא.‬
‫אחרי שנה הייתי בבסיס חיה"א אדוארדס‬ ‫עם בן הדוד שלי, מייקל, שתיתי ועשיתי בעיות.‬
‫הזמינו משטרה, הקריאו שמות.‬
‫השם שלי עולה, "צו לדייוויד, אל-איי".‬
‫הסיעו אותי ארבע שעות צפונה לבייקרספילד,‬
‫שם הם אסרו אותי לשבעה ימים בכלא.‬
‫עכשיו, ככה אני יודע‬ ‫שאני לא בנוי לחיים האלה.‬
‫כי מה שהיה אמור‬ ‫לגרום לי להתקשר מיד לאימא שלי‬
‫לא הטריד אותי בכלל.‬
‫דברים שאמורים‬ ‫להטריד אתכם בכלא, אין לי בעיה איתם.‬
‫אבל הדברים שגרמו לי‬ ‫להתקשר אליה הם לא פחות ממגוחכים.‬
‫אני זוכר שהייתי‬
‫יומיים לתוך העונש שלי בן שבעת הימים.‬
‫ישבתי הרבה.‬
‫ואני זוכר ש…‬
‫אכלתי ארוחת צוהריים,‬
‫ובאמצע האוכל אמרתי…‬
‫אני היחיד שחושב שהאוכל הזה תפל?‬
‫"רוצה מלח?"‬
‫"מלח יכול לעזור."‬
‫"לך לבקש מהסוהר, הוא יביא לך."‬
‫"מה המצב?‬
‫אני דייוויד. 7-4… לא משנה. תקשיב…‬
‫אני והחבר'ה דיברנו, ו…‬
‫האוכל הזה…‬
‫הוא קצת תפל."‬
‫"רוצה מלח?"‬
‫"מלח יהיה אחלה."‬
‫"שב, אביא לך."‬
‫"יופי."‬
‫"הוא יביא לנו מלח."‬
‫ישבתי שם 35 דקות.‬
‫מביט בו מביט בי‬
‫מביט בו כשהוא לא מביא לי מלח.‬
‫כולם הלכו חוץ ממני ומהסוהר.‬
‫"היי, תקשיב…‬
‫אני דייוויד. אני יודע שאתה עסוק. שמע…‬
‫אתה מביא את המלח?"‬
‫"לא, גבר, לא."‬
‫אז התקשרתי לאימא שלי.‬ ‫"אימא, את חייבת להוציא אותי מפה."‬
‫היא אמרה,‬ ‫"מנסים לזיין אותך?" אמרתי, "מה?! לא!"‬
‫אמרתי, "אבל אין מלח ופלפל פה,‬
‫ואני לא יכול לחיות בעולם שבו‬ ‫אני לא יכול לתבל את הפירה שלי".‬
‫היא אמרה, "דבר בשקט ותן לי‬ ‫להוציא אותך לפני שמישהו יזיין אותך.‬
‫שמעת אותי?"‬
‫זה מי שהייתי.‬
‫שום דבר לא הדליק לי נורה אדומה.‬
‫כלום. כי תמיד הייתה איזו שטות‬
‫וזה פשוט המשיך במערבולת.‬
‫שום דבר לא הדליק לי נורה אדומה.‬
‫חוץ מהקוקאין.‬
‫אוי, הקוקאין.‬
‫קוקאין מסוגל לפרק את הזהות שלך‬
‫ואפילו לא שמים לב שזה קורה.‬
‫ראיתם פה מישהו מנסה להעמיד פני פיכח?‬
‫ככה שיכור חושב שנראה פיכח.‬
‫הקוקאין…‬
‫היה משהו.‬
‫יודעים מה מצחיק?‬
‫אני זוכר שהגעתי לרגע משמעותי בחיים שלי‬
‫כשמכרתי את המכונית שלי לסוחר הסמים.‬
‫בחיים לא אשכח. כתבתי על מפית "200 דולר".‬
‫כתבתי על מפית, נתתי לסוחר הסמים‬
‫ויצאתי עם 200 דולר ביד.‬
‫כאילו שהחיים שלי אחלה.‬
‫מדלג על מגרש משחקים רך. פשוט…‬
‫וזה עדיין לא הדליק נורה אדומה.‬
‫חזרתי אחרי שלושה ימים לקנות עוד קוקאין.‬
‫הפעם קניתי קוקאין ב-11 דולר.‬
‫שילמתי במטבעות של 5 סנט.‬
‫ספרתי אותן. "חמש, 10, 15, 20, 25, 30, 35…‬
‫זה אחד. חמש, 10, 15, 20, 25…"‬
‫לקחתי את הקוקאין‬ ‫בשווי 11 דולר והלכתי הביתה בגשם.‬
‫גאה! מכונית עברה,‬ ‫נכנסה לשלולית, השפריצה עליי.‬
‫זה היה סוחר הסמים במכונית שלי.‬
‫אמרתי, "המניאק הזה היה יכול להסיע אותי".‬
‫וזה עדיין לא הדליק לי נורה אדומה.‬
‫רק כשהקוקאין התחיל לדבר אליי…‬
‫אז התחלתי להתעורר.‬
‫כשקוקאין מדבר אליך,‬ ‫הוא לא אומר לך מה לעשות.‬
‫הוא פסיבי אגרסיבי ומציע דברים.‬
‫עמדתי סתם ולא עשיתי כלום.‬
‫הקוקאין בא אליי ולחש לי באוזן.‬
‫"אולי הגיע הזמן שתחשוב למצוץ זין."‬
‫אמרתי, "זהו! אני הולך לגמילה!"‬
‫כשאני אומר לכם שרצתי 15 קילומטר ב-3 דקות…‬
‫אתם קולטים?‬
‫צעקתי, "לא!"‬
‫מרכז הגמילה היה סגור.‬ ‫"תפתחו." היא אמרה, "סגור."‬
‫אמרתי, "לא מעניין אותי! אני צריך להיכנס".‬
‫היא הביטה בי ואמרה, "אוי, חמוד.‬
‫שמעת את הקול שמדבר על מציצת זין, נכון?"‬
‫אמרתי, "כן, גברתי! כן!"‬
‫היא הכניסה אותי והסתכלתי מהחלון.‬ ‫אמרתי, "יש זין שם בחוץ!"‬
‫אבל אני יכול לעמוד מולכם ולומר,‬
‫23 שנים, מעולם לא מצצתי זין.‬
‫כשאני מספר את הסיפור הזה, אשתי אומרת,‬ ‫"אתה לא רוצה למצוץ, למה שאנחנו נרצה?"‬
‫אמרתי, "ג'ולי…‬
‫הסיפור שלי הוא לא הסיפור שלך. מבינה?‬
‫אני מדבר על מציצת זין‬ ‫בשביל סמים. את מוצצת זין בשביל אהבה.‬
‫מבינה?"‬
‫אני בכלל לא מבקש ממנה דברים כאלה.‬
‫הגישה שלה רעה.‬
‫אם מבקשים‬ ‫ממישהי למצוץ, היא אומרת "טוב, נו".‬
‫תמיד בגישה לא נעימה,‬
‫כאילו שזה יבאס אותי.‬
‫"אסביר לך איך. זהו זה. כן, ככה.‬
‫כן, ככה." אני לא יודע למה משתיקים.‬
‫"ככה."‬
‫כשתלכו הביתה ותעשו את זה,‬ ‫אחד מכם יאמר "כן…"‬
‫והשני יעשה:‬
‫התפקיד שלי…‬
‫הוא לקחת את הלקחים לחיים שעובדים,‬
‫להפריד אותם ולסנן את השטויות.‬
‫זה…‬
‫מה שאני רוצה לעשות.‬
‫ואני חושב על פעמים שנכשלנו בזה.‬
‫כשהייתי ילד.‬
‫לא תמיד היינו סבבה.‬
‫יש לי אחות חורגת בשם רובין.‬
‫רובין חירשת.‬
‫והייתם משערים שבגלל שרובין חירשת,‬
‫נעשה התאמות עבורה.‬
‫למשל, שמישהו במשפחה‬
‫יידע שפת סימנים.‬
‫כשאני אומר לכם שאנחנו משפחה חרא…‬
‫עד היום אף אחד לא חשב על זה.‬
‫עד היום, כשאנחנו מדברים אל רובין,‬ ‫אנחנו צועקים ורוקעים. כולם.‬
‫"רובין! רוצה לאכול?! רובין!"‬
‫אבל למדנו שרובין‬ ‫בוחרת מה לשמוע, היא שומעת מה שהיא רוצה.‬
‫"רובין, רוצה לאכול?" "אני רוצה גלידה."‬
‫"תעזרי עם הכלים, נכון?"‬
‫מניאקית, את שומעת אותנו.‬
‫לא יכולנו לתקשר עם רובין.‬
‫זה התנקם באבא שלי פעם אחת.‬
‫בחיים לא אשכח. הייתי בערך‬ ‫בן 13, 12, אז רובין הייתה בת 18.‬
‫ואני זוכר שכולנו ראינו טלוויזיה בסלון.‬
‫ומרחוק,‬
‫פתאום שמענו:‬
‫"א-הא!"‬
‫"כן!"‬
‫"א-הא!"‬
‫"כן!"‬
‫ואבא שלי שאל, "מה?‬
‫מה הרעש הזה?"‬
‫אמרתי, "לא יודע".‬
‫אבא שלי החליט לבדוק.‬
‫הצטרפתי.‬
‫הרעש המשיך. "א-הא! כן!"‬
‫"א-הא! כן!"‬
‫עקבנו אחרי הרעש למטבח,‬ ‫במורד המדרגות למרתף.‬
‫באמצע הדרך,‬
‫אני קולט מה קורה.‬
‫ואני בן 13.‬
‫הוא בן 36.‬
‫אני יודע שהוא יודע.‬
‫ככל שהתקרבנו לרעש, אבא שלי הלך לאט יותר.‬
‫אפשר היה לחשוב שאנחנו בבית רדוף‬
‫בשלוש לפנות בוקר.‬
‫עמוק שם למטה,‬
‫היד שלי על הכתף שלו,‬ ‫היד שלו על היד שלי שעל הכתף שלו,‬
‫ואנחנו מתגנבים לעבר הרעש הזה.‬
‫"א-הא!" "כן!"‬
‫אנחנו עוברים את הפינה,‬
‫רובין וחבר שלה שם מזדיינים…‬
‫כאילו שאין אף אחד בבית!‬
‫בחיים לא ראיתי את אבא שלי‬ ‫במצב שהוא לא יודע מה לעשות.‬
‫הוא במרחק שלי ממך, טוב?‬
‫זה כל מה שעשה,‬ ‫"רובין! תפסיקי את כל הזיונים האלה!‬
‫תפסיקי את כל הזיונים האלה!"‬
‫הם לא שמעו כלום!‬
‫"א-הא!" "כן!"‬
‫אני בן 12. חשבתי, "אלוהים!‬
‫מה קורה פה?"‬
‫"א-הא!" "כן!"‬
‫עכשיו אבא שלי החליט‬ ‫שיושיט יד וייגע בכתף של הבחור.‬
‫אבל נראה לי שפחד‬ ‫להישאב לאיזו שלישייה מוזרה.‬
‫אז הוא מושיט יד,‬ ‫מחזיק את היד שלי, אני מחזיק בדלת.‬
‫הוא מושיט יד, הם מזדיינים.‬
‫הוא צועק, "רובין!‬
‫תפסיקי את הזיונים האלה!"‬
‫אני חושב, "אלוהים!"‬
‫על השידה יש כוס מים.‬
‫אבא שלי מרים אותה ושופך אותה עליהם.‬
‫הם נפרדים.‬
‫אבא שלי אומר,‬ ‫"מה נסגר, רובין? מה את עושה?"‬
‫רובין אומרת, "לא ידעתי".‬
‫אבא שלי הסתכל עליה ואמר, "א-הא…"‬
‫כן.‬ ‫-"כן!"‬
‫אני דייוויד ארנולד!‬
‫תודה רבה!‬
‫הייתם מעולים.‬
‫תודה.‬
‫- נכתב ובוצע על ידי דייוויד איי ארנולד -‬
‫הסיבה שבגללה קראתי לספיישל, "לא לחלשים",‬
‫הייתה כי אני עושה את זה 27 שנים,‬
‫בתוך ואקום,‬
‫די בבטן הרכה של העסק הזה,‬
‫והעובדה שעדיין יש לי את הלהט לעשות את זה‬
‫בשלב הזה…‬
‫אי אפשר לעשות את זה‬
‫בלי שיש איזה חוזק פנימי שמקדם אותך.‬
‫העסק הזה הוא לא לחלשים.‬
‫אני מתכונן לסיבוב הופעות‬
‫ואופיע ב-20 ערים מעכשיו עד 29 בינואר,‬
‫אז אופיע ואקליט‬ ‫את ספיישל נטפליקס השני שלי,‬
‫אז אני מניח שזה אומר‬ ‫שאנסה את הסט הזה כ-100 פעמים,‬
‫ובחודשים הקרובים‬
‫אכין ואשדרג ואתזמן ואחדד‬
‫ואבצע את הסט שוב ושוב ושוב.‬
‫לפני כמה שנים התחלתי לפרסם‬ ‫סרטונים קומיים במדיה חברתית‬
‫לגבי המשפחה שלי ועם המשפחה שלי.‬
‫מאז מספר העוקבים שלי במדיה חברתית זינק‬
‫וזה העלה את המודעות לסטנדאפ שלי.‬
‫תתכוננו. יש לי משהו לומר.‬
‫תכף נדבר על יעד החופשה המשפחתית,‬
‫שוב, כמו בכל שנה.‬
‫כן.‬ ‫-אז אספתי את שלושת…‬
‫האנשים ב…‬ ‫-אנשים?‬
‫שלושת האנשים האחרים שגרים פה.‬
‫כדי שנראה מה יש להן…‬
‫אנשים חשובים, שהדעה שלהן הכי חשובה.‬
‫לא. האנשים שמאפשרים את ההצלחה שלך.‬
‫אוציא הכול בעריכה.‬
‫אוקיי. אז מתחילים.‬
‫אני באמת מאמינה‬
‫שדייוויד ואני על כדוה"א הזה כדי להיות יחד.‬
‫כאילו שאנחנו…‬ ‫אלוהים שם אותנו פה אחד בשביל השני.‬
‫כאילו שהוא נועד‬ ‫להיות בן הזוג שלי ואני בת הזוג שלו.‬
‫אני מרגישה כאילו, כשאני רואה אותו‬ ‫עושה סטנדאפ, והוא מדבר על המשפחה שלנו,‬
‫שאני חווה את זה מחדש.‬
‫ואני מבינה את נקודת המבט שלו לפעמים.‬
‫הרבה פעמים אני רוצה לעלות לבמה ולומר,‬
‫"אבל תקשיבו לנקודת המבט שלי".‬
‫אני רוצה לחלוק מה שאני מרגישה וחושבת.‬
‫אבל לרוב אני עסוקה מדי בצחוק‬ ‫ובכלל לא מסוגלת לשקול לעשות את זה.‬
‫יש לי שתיים, בת 14 ובת 16. תקשיבו לי.‬
‫קודם כל, הילדים הצעירים האלה,‬
‫הם האנשים הכי מפונקים שפגשתי בחיים.‬
‫קולטים אותי?‬
‫אבל מה הקטע?‬
‫אני יודע שהם ככה כי גידלנו אותם ככה.‬
‫היי, אני אנה גרייס.‬ ‫-אני אשלין.‬
‫אני הבכורה מבין האחיות ארנולד.‬
‫אני הצעירה ואני בת 14.‬ ‫-אני בת 16.‬
‫בעצם היה ממש כיף לגדול עם אבא שלי.‬
‫הוא הופך הכול לכיפי ומצחיק.‬
‫באמת…‬
‫אני חושבת שהיה כיף לגדול עם אבא שלי.‬
‫הוא הופך הכול לכיפי ממש.‬
‫אבל הוא גם אבא.‬
‫אז הוא קפדן ויש לו כללים.‬
‫אז, כן.‬ ‫-אף פעם אי אפשר להתייחס אליו ברצינות.‬
‫כן.‬ ‫-כי הוא קומיקאי, תמיד מצחיק.‬
‫אז כשהוא מנסה להרצות לנו,‬ ‫אני מסתכלת עליו ואומרת, "זה מצחיק".‬
‫כי הוא לא יודע לפעמים.‬
‫קשה לקחת אותו ברצינות.‬ ‫-כן.‬
‫הערב אופיע‬
‫ב"לאף פקטורי" המפורסם בשדרות סנסט,‬
‫וזה מועדון שבו אני מופיע‬ ‫מאז שהתחלתי עם סטנדאפ.‬
‫וג'יימי מסדה,‬ ‫הבעלים של המועדון, תמיד תמך בי,‬
‫וזה ערב לאימון.‬
‫אני וחברים שלי נופיע‬
‫ונבלה ונדבר‬ ‫על שטויות אחרי זה, כמו קומיקאים.‬
‫הכול חלק מההכנות לספיישל.‬
‫אז איך התכוננת לספיישל?‬ ‫-סיבוב הופעות.‬
‫הופעתי ב-20 ערים.‬
‫בחצי השנה האחרונה,‬ ‫20 ערים, חמש הופעות בכל עיר,‬
‫אז מאה פעמים.‬
‫עשיתי את הסט הזה מאה פעמים.‬
‫אתה "מר מבנה".‬ ‫-כן.‬
‫יכולה לפרוץ שם אש, ילד ייחטף…‬
‫ברצינות!‬
‫"דייב, הילד!"‬
‫תשכח מזה, תמשיך בסט.‬ ‫-פקקים.‬
‫הוא כאילו, "הבדיחות הקטנות שלך".‬
‫היית במיטה עם פול.‬
‫ואני זוכרת שפול הסתכל עליך ואמר,‬
‫"אנה מיי, יצא ממנו רק ליצן".‬
‫כן.‬ ‫-מאמין?‬
‫כן.‬ ‫-הוא…‬
‫הוא אמר שיצא ממני רק ליצן.‬
‫ותראה אותך.‬
‫כשהייתי בן חצי שנה.‬
‫אני יודעת. עכשיו אתה לגמרי ליצן.‬
‫כן.‬ ‫-ואו.‬
‫לבוא לפה ולעשות את זה…‬
‫אני מרגיש שעשיתי מה שאני צריך.‬
‫ואני מרגיש כאילו…‬
‫אני יכול…‬
‫לשחרר את זה.‬
‫כי אני לוקח את כל זה לכל מקום,‬
‫כל הדברים הטובים שלמדתי פה מסבא וסבתא שלי.‬
‫טוב להיות בעיר ההולדת שלי, קליבלנד, אוהיו.‬
‫- טמי קרסון, אחות -‬
‫תראו, תראו…‬ ‫-היי, מה קורה?‬
‫מה המצב, טם?‬ ‫-טוב לראות אותך.‬
‫טוב לראות אותך. נראה טוב.‬
‫איפה אימא?‬
‫אתה יודע שהיא שם, מנהלת הכול כמו תמיד.‬
‫מנסה להשתלט לי על הבית.‬
‫שמעתי את אימא שלי נותנת‬ ‫לאחותי עצה בגיל 11. זה שינה את חיי.‬
‫היא אמרה, "אל תצאי עם גבר שאין לו שעון".‬
‫שאלתי, "למה?"‬
‫היא אמרה, "כשאין שעון, לא אכפת לו מהשעה,‬
‫וזה אומר שאין לו מה לעשות". אמרתי, "ואו!"‬
‫לדעתי דייוויד ואני תמיד היינו…‬
‫תמיד הייתי כנה מאוד עם כל הילדים שלי.‬
‫מעולם לא העמדתי פנים שאני אם מושלמת.‬
‫כי לא הייתי, הייתי אנושית.‬ ‫-כן.‬
‫ועשיתי טעויות אנושיות,‬
‫אבל תמיד רציתי שדייוויד‬ ‫וכל הילדים שלי ייראו את האנושיות שלי.‬
‫כי כולנו אנושיים.‬
‫וכנראה הייתי כנה מדי בדברים מסוימים.‬
‫כן.‬ ‫-אבל…‬
‫אמרת לי שאבא שלי לא אבא שלי.‬ ‫-כן.‬
‫זה העציב אותו מאוד.‬ ‫-אני יודעת.‬
‫בגיל 17,‬
‫גיליתי שמי שגידל אותי, אדי,‬
‫הוא בעצם אבי המאמץ,‬
‫וחשבתי שהוא אבי הביולוגי.‬
‫וכולם ידעו, חוץ ממני.‬
‫אבא!‬
‫-מי זה?‬
‫היי!‬ ‫-דייב!‬
‫מה קורה, גבר?‬ ‫-מה המצב?‬
‫מה שלומך?‬ ‫-היי, מה שלומך?‬
‫טוב.‬ ‫-טוב לראות אותך.‬
‫אני לא רגיל לראות אותך יוצא מהבית ככה.‬
‫אתה יודע.‬
‫באמת. כי כשראיתי אותך, יודע על מה חשבתי?‬
‫אני זוכר שחצית את המדשאה‬
‫כשהיית אמור לחפש עבודה.‬
‫זוכר?‬
‫מעולם לא הייתי אמור לעשות משהו חוץ מזה.‬
‫אבא שלי מעולם לא הבין את זה.‬
‫גדלתי… אבא שלי…‬
‫אבא שלי מהנדס, בגמלאות.‬
‫הוא עובד.‬
‫הוא לא מבין מה זה לא לעבוד.‬ ‫מבינים? זה לא הגיוני.‬
‫כשהייתי ילד הוא אמר,‬ ‫"אף פעם לא ראיתי מישהו משחק כל היום.‬
‫זה כל מה שאתה עושה. רק משחק כל היום".‬
‫מה? למה?‬
‫מה זה?‬ ‫-בדיוק ניקית את ה…‬
‫ניקיתי את המגירה.‬
‫התחלתי למצוא כל מיני דברים.‬
‫מצאתי קבלה. זוכר את הקבלות‬ ‫שקיבלתי כשהוצאתי אותך מהכלא שש פעמים?‬
‫למה המספר גדל כל פעם?‬ ‫-זה בעצם שבע פעמים.‬
‫האם החורגת שלי השגיחה עלינו כל סוף השבוע‬ ‫כי אבא שלי עבד על מכונית המרוץ.‬
‫האם החורגת שלי תמיד כעסה.‬
‫היא לבשה חלוק בלי חגורה, שהחזיקה ביד אחת.‬
‫תמיד הייתה לה סיגריה וקיללה אותנו.‬
‫"יא דפוקים, אתם עולים לי על העצבים."‬
‫ידעתי שאת…‬
‫שאהיה רגזנית.‬
‫תהיי רגזנית, אבל מה שאני…‬
‫אמרתי לו את זה, ואני חייב לומר לך…‬
‫כמה אני מעריך…‬
‫את זה שטיפלת בנו.‬
‫כי אני יודע שזה לא היה קל.‬
‫וכשאני רואה את זה, אני לא יודע איך את לא…‬
‫הרגתי אותך.‬ ‫-הרגת אותי.‬
‫אני חושב שמבחינתי…‬
‫הדבר הכי משמעותי הוא שאתה…‬
‫איך נתת לי את השם שלך,‬ ‫ואימצת אותי וטיפלת בי.‬
‫גם אחרי שהתגרשת מאימא, ולא היית חייב.‬
‫טוב, דייוויד, פשוט…‬
‫אם אתה מביא‬ ‫תינוק לעולם, זה לא הופך אותך לאב.‬
‫צריך אב כדי לחנך ילד ולהפוך אותו לגבר,‬
‫האמת,‬
‫אהבתי אותך מהרגע שראיתי אותך.‬
‫היית בערך בן ארבעה חודשים‬
‫ואהבתי אותך כל רגע מאז.‬
‫אז הבנתי מה האב החורג שלי לימד אותי.‬
‫ב-2005, כשראיתי אותו‬ ‫נכנס להיכל התהילה של הרוקנרול‬
‫עם ה"או ג'ייז", ממש פה…‬
‫הוא לימד אותי משהו שאפילו לא קלטתי,‬
‫והוא לעולם לא לוותר.‬
‫מאז שהכרתי אותו,‬ ‫ועד היום, בגיל 81, הוא עדיין לא מוותר.‬
‫בכל פעם שאני רואה אותו, "יש לי פגישה…"‬
‫אין שום פגישות, זה נגמר.‬
‫קדימה.‬ ‫-כן, אומר בכנות.‬
‫אני מתרגש להיות פה, כי מעולם לא הייתי פה.‬
‫ואו.‬
‫כן.‬ ‫-פשוט לקחתי כמובן מאליו ש…‬
‫שהייתי פה?‬
‫שכבר היית פה.‬ ‫-לא.‬
‫לא משנה אילו חלומות יש לך,‬
‫תעבוד להגשים אותם.‬
‫מבין?‬
‫זה כל מה שאפשר לעשות, להתאמץ.‬
‫העבודה מובילה לתוצאות טובות.‬
‫אם פשוט מתאמצים.‬
‫אז, ואו, אתה…?‬
‫זוכר את התמונה הזו?‬
‫כן.‬
‫צילמנו אותה ב"ליאו'ז קזינו".‬
‫ומי הבחור?‬
‫פרדי ארינגטון, הוא היה המנחה.‬
‫אז להופיע…‬
‫ב"ליאו'ז קזינו" היה כמו להופיע ב"אפולו"?‬
‫"ליאו'ז", או "ליאו'ז קזינו",‬ ‫היה המקום הגדול בקליבלנד‬
‫שאליו באו כל המופעים.‬
‫ואו.‬
‫ופרדי ארינגטון היה המנחה.‬
‫הוא תמיד הנחה.‬ ‫-טוב.‬
‫אתה מבין.‬
‫רוב ההופעות ב"ליאו'ז קזינו"…‬ ‫-בני כמה הייתם?‬
‫בשנות העשרים המוקדמות שלנו.‬
‫אני חושבת שאני הכי גאה בדייוויד,‬
‫כשאני רואה את מידת ההצלחה שלו,‬
‫יכולות הכתיבה שלו, יכולות המשחק שלו…‬
‫יכולות הקומדיה שלו,‬
‫אבל אני חושבת שאני הכי גאה במי שהוא כגבר.‬
‫אני הכי גאה באופי של דייוויד.‬
‫אני אוהבת את האבהות שלו עם הילדות שלו.‬
‫אני אוהבת את האהבה שלו לאשתו.‬
‫אז זה אומר לי‬ ‫שגידלתי גבר בעל אופי יוצא דופן,‬
‫וזה משמח אותי.‬
‫סיימתי תיכון עם ממוצע נכשל. קולטים?‬
‫תקשיבו לי. אני…‬
‫אני אפילו לא יודע אם סיימתי.‬
‫פשוט עזבתי יחד עם מי שבאתי איתם. נשבע.‬
‫אין ספק שזה בדיוק מה שאני אמור לעשות.‬
‫אין ספק שנכשלתי בתיכון מסיבה מסוימת.‬
‫אין ספק שנכנסתי לגמילה שלוש פעמים.‬
‫כי אני זקוק לכל החוויות האלה‬ ‫כדי להפוך אותי בדיוק למי שאני היום.‬
‫כדי שאספר את הסיפורים שאני מספר.‬
‫סיימתי את הלימודים פה בתחתית הכיתה.‬
‫סיימתי עם ממוצע נכשל.‬
‫אני פשוט לא…‬
‫המוח שלי תמיד היה‬
‫במקום אחר.‬
‫תמיד הייתי,‬
‫אני לא יודע מה זה היה.‬
‫המקום הזה פשוט היה כל כך גדול בשבילי,‬
‫והרגשתי שהכול קורה סביבי במהירות מסחררת.‬
‫זוכר את זה?‬
‫גלריית ההצלחה, היכל התהילה של ביצ'ווד?‬
‫כן, אני זוכר את זה.‬
‫למדנו באותו… זה המחזור שלי.‬
‫כן.‬ ‫-סיימנו באותה…‬
‫כי הוא כותב ומפיק בטלוויזיה.‬
‫כותב קומי בהוליווד.‬
‫טוב. אז מתי אני…?‬
‫בחייכם, אני צריך להיות על הקיר.‬
‫ג'ונתן לא הביא את נטפליקס לפה.‬
‫אני צריך להיות על הקיר.‬
‫זה מדהים.‬
‫ה"קומדי סלר" הוא כמו‬
‫ה"לאף פקטורי" וה"קומדי סטור" באל-איי.‬
‫זה המכה של קומדיה בניו יורק.‬
‫ה"סלר" הוא המקום שבו‬ ‫כל הגדולים עובדים על ההופעות שלהם.‬
‫מיד אחרי שעזבתי,‬ ‫שבועיים אחרי, אשתי שלחה לי הודעה.‬
‫היא שאלה, "מתגעגע אלינו?"‬
‫עניתי, "אני חייב לדבר בכנות…‬
‫אני בסדר, טוב?"‬
‫היינו בבית 18 חודשים, בואי לא נעמיד פנים‬ ‫שלא עלינו אחד לשני על העצבים.‬
‫ככה.‬
‫אנחנו בניו יורק, מנהטן.‬
‫אני המופע הראשי‬ ‫בקומדי קלאב של קרוליין בברודוויי.‬
‫אני זוכר שנכנסתי‬ ‫לחדר הזה והוא היה כל כך גדול,‬
‫ואת כל הרגע.‬
‫כי המועדון של קרוליין…‬
‫זה מקום קלסי והיסטורי לסטנדאפ בניו יורק.‬
‫"אסור שהילדים ייפלו וייפצעו"‬
‫לכן יש אלרגיות לבוטנים. זו הסיבה.‬
‫יש קשר בין פרסי השתתפות ואלרגיות לבוטנים.‬
‫אני אומר לכם.‬
‫הכול נמכר.‬
‫כן?‬ ‫-כן.‬
‫טוב. קטן עליך.‬ ‫-הכול נמכר.‬
‫הכול נמכר.‬ ‫-בדיוק.‬
‫אתה קצת לחוץ?‬ ‫-אלוהים. מה אעשה?‬
‫נראה לי שאני שואלת אותך את זה בכל הופעה.‬ ‫-בכל הופעה.‬
‫תרבות הקומדיה בניו יורק שונה לגמרי‬
‫מכל מה שראיתי בכל מקום אחר.‬
‫קומיקאים בניו יורק עובדים המון.‬
‫תודה, אחי.‬
‫בוא, בן דוד.‬ ‫-מה קורה, גבר?‬
‫טוב, אחי. קהל טוב.‬ ‫-יופי.‬
‫הגענו ליעד ומעבר לו.‬
‫ההנהלה שמחה.‬
‫מה קורה, אחי?‬
‫הינה צ'אד. כן.‬
‫מה קורה? מה שלומך?‬ ‫-טוב, מוכן להופעה.‬
‫כן, אחי, קדימה.‬
‫בוא מכאן.‬
‫במשך שנים אני עושה סטנדאפ‬
‫מתוך חוסר ידיעה מי אני.‬
‫זו הפעם הראשונה שבה אני בסיבוב הופעות,‬
‫שאני יוצא, ב-27 שנים בעסק,‬
‫ואנשים באים לראות אותי, הם קונים כרטיסים.‬
‫הערב הכול נמכר,‬
‫וכולם באו כי הם‬ ‫יודעים מיהו דייוויד איי ארנולד.‬
‫אני אוהב אתכם.‬
‫מה קורה?‬
‫מה המצב? ראיתי אתכם!‬
‫אנחנו בתיאטרון האנה בקליבלנד, אוהיו,‬
‫שבו אני מתכונן לצלם‬ ‫את ספיישל נטפליקס השני שלי מחר בערב.‬
‫המקום הזה…‬
‫ישתגע.‬
‫- 8 שעות לצילומים של נטפליקס -‬
‫זה לא קרה בן לילה.‬
‫שום דבר ממה שיש לי לא ניתן לי.‬
‫כל מה שהתברכתי בו הרווחתי בעצמי.‬
‫יש אנשים שיאמרו שצצתי משומקום,‬
‫שפשוט הופעתי.‬
‫לא.‬
‫אני עושה את זה הרבה זמן.‬
‫עובד,‬
‫דוחף,‬
‫מתאמץ.‬
‫מנווט ומתגבר על דחייה אחרי דחייה.‬
‫התמודדתי עם הרבה מכשולים במסע שלי,‬
‫הגדול מהם הוא אני,‬ ‫המנטליות שלי והגישה שלי,‬
‫אבל בכל יום השתפרתי קצת לעומת היום הקודם.‬
‫התקדמתי הרבה מנקודת הפתיחה שלי,‬
‫ועדיין יש לי דרך ארוכה,‬
‫אבל זה לא אומר שאני לא גאה בדברים שהשגתי,‬
‫כי הם עשו אותי טוב יותר, חזק יותר‬
‫ומוכן יותר לרגעים כאלה.‬
‫אני רוצה שהמשפחה שלי‬ ‫תדע שיש להם בן, אח, אב ובעל‬
‫שנותן מעצמו את הכול.‬
‫המון אנשים מוצאים לעצמם תירוצים בחיים.‬
‫אני מסרב לחיות תחת העננה של "מה אם?"‬
‫היום הוא היום שבו אני צועד לעבר הגורל שלי.‬
‫המסע הזה לא אמור להיות קל.‬
‫הוא אמור להיות קשה.‬
‫הוא אמור להיות מאתגר,‬
‫כי המסע שלי,‬
‫הוא לא לחלשים.‬
‫גבירותיי ורבותיי…‬
‫דייוויד איי ארנולד!‬
‫תרגום כתוביות: כפיר מי-בר‬