Downloaded from YTS.MX
Sokan életük végéig kifogásokat gyártanak.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Én nem vagyok hajlandó így leélni az életemet.
Szeretném, ha a családom tudná: olyan fiú, testvér, apa, és férj vagyok,
aki belead mindent, ami tőle telik.
A mai napon elindulok a végzetem felé.
Ez a kaland nem lesz sétagalopp.
Rögös lesz az út.
Tele csupa kihívással, mert az út, amin járok…
nem gyengéknek való.
Hölgyeim és uraim…
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
…David A. Arnold!
Sziasztok!
Cleveland, Ohio!
Mi a helyzet?
Üljetek csak le!
Te jó isten!
Legutóbb egy stand-up klubban találkoztunk.
Ez alkalommal egy színházban.
Mi a fasz történik itt?
Olyan jó kint lenni. Azt sem tudom, mit tegyek.
Mondok valamit.
Köszönöm szépen! Jó újra itt lenni.
Jó hazatérni. Az időjárás egy rakás szar, de…
Mondom a kölyköknek… Még sosem jártak errefelé.
A lányomnak van egy farmere, jókora lyukkal a seggén.
Mondom neki: „Ez a -10 fok jól megcsípi a popsidat.”
Ezeknek beszélhetsz. „Megleszek.”
Kilépünk az utcára, összeszorított lábbal tipeg előre…
Közben meg: „Aha, ez a szar…”
A legjobbkor hívtak.
Hat hónapja turnézom,
eddig lenyomtam vagy 20 várost.
Mikor már nehezen bírtam cérnával, pont akkor szóltak.
Mert én mondom, kurvára ki kellett már szabadulnom.
Egyszerűen nem…
Száz éve otthon dekkolunk. Először két hétet mondtak, emlékeztek?
Mondom: „Két hét? Annyit simán kibírok.”
Dumálok a srácokkal, végre látom, kiket is nevelgetek.
Meghallgatom a nejem sztorijait, de most elejétől a végéig.
A mi családunkban ez nem egyszerű kaland.
Hallottatok már olyan embert sztorizni, aki képtelen jól előadni egy sztorit?
Hat perc után felkiáltasz: „Te meg mi a faszról beszélsz?”
Tizenhárom perc: „Na, de hogy rövidre fogjam…”
Azon már kurvára túl vagyunk.
Vagy 13 perce.
Azt várom, hogy elvarrd a végét.
Hat hét után egy szupermarket parkolójába jártam ki chillezni.
Csak faszik voltak ott.
Az egyik nap leesett, hogy az összes kocsiban csávók ülnek.
Kérdezem: „Mi a pálya?” „Lehetetlen volt már otthon kibírni.”
Cigiznek, néznek ki az ablakon. „Otthon esküszöm, kinyírok valakit.”
Nem lenne szabad így együtt élnünk.
Minden nap együtt, reggeltől estig.
Nem lenne szabad így együtt élnünk.
Így kelsz fel: „Már megint ez lesz egész nap, baszki?”
Tíz óránál többet nem szabadna együtt töltenünk,
és abból nyolcnak alvással kellene telnie, hát nem?
Így két óra marad rá, hogy szétcsesszük a kapcsolatunkat,
ha már muszáj.
Egy hete tart a turné. A feleségem, Julie azt írja:
„Hiányzunk?”
„Őszinte leszek.
Megvagyok, oké?”
Másokkal együtt élni…
Ha másokkal élsz együtt, tuti egymás agyára mentek.
Legyen szó bármiről.
Ha másokkal élsz együtt, egy lépést nem tudsz megtenni anélkül,
hogy valaki ne kérne valamit minden alkalommal.
Minden alkalommal. „A konyhába mész? Hova mész?”
„Nem, a távirányítóért.”
„Ideadod az újságot?” Miért kell mindig valami?
Alig állok fel, máris hozat magának valamit.
Menj el a saját cuccodért!
Hagyj már élni, hallod?
A rohadt életbe!
Ülünk az asszonnyal a kanapén, és várunk, ki adja fel előbb.
Egyikünk sem kel fel,
mert tudjuk, tuti vinni kell a másiknak valami szart.
Párszor kis híján összehugyoztuk magunkat.
„Inkább összehugyozom a kanapét, minthogy megint hozass valami szart.
Esküszöm.”
A nejem rá van kattanva a vízivásra. Közületek valaki?
Az a szint, amikor viszi a saját kulacsát… Szégyelld magad, jó?
Ezek azt hiszik, hogy mindenki más is folyton vizet inna.
„Kér valaki vizet?” „Csak te! Egyedül te.
Elmegyünk a boltba, ott hegyekben áll, ha kéne.”
A nejem mindenhová hurcolászik magával vizet.
Sosem feledkezik meg róla, egészen addig, amíg fel nem megyünk aludni.
Minden áldott este ugyanaz a nóta.
„Mi az?”
„Azt hiszem, lent hagytam a vizem.”
Miért csinálod ezt? Ki tesz vizet a pizsamájába?
Ekkor átvált passzív-agresszívbe. „Ha véletlenül lent járnál,
hozhatnál egy kis vizet.”
Ki a franc jár lent véletlenül?
Ki az, aki elmegy pisilni, és felkiált: „Bakker, hogy kerültem a földszintre?
De ha már itt vagyok, viszek Julie-nak vizet.”
Intézd a saját cuccaidat!
Egymás agyára mentünk, vitatkoztunk…
Folyton veszekszünk. Minden nap vitatkozunk az asszonnyal.
Tényleg. Semmi durva amúgy.
De mindig van valami.
„Mi van, baszki? Már megint balhézol, vagy mi?”
Folyton ezt nyomja, minden nap.
Félek tőle!
Folyton vitatkozunk az asszonnyal. Tudjátok, mióta vagyunk együtt?
Előttetek is egymásnak esünk, akár veletek kapcsolatban,
és le se szarjuk, hogy ott vagytok.
Voltatok már valahol veszekedős párral?
Azt mondanátok: „Ezek jól bedurvultak, nem kéne menni?”
Én meg: „Kurvára nem akartam ezekkel kajálni, de csak elrángattál.
Szarok rá, együnk Julie!” Kábé így.
Vitatkozunk, mert képtelenség…
Túl sok időt töltöttünk együtt a négy fal között.
És az asszonnyal már nyomjuk annyi ideje, hogy mindketten tudjuk,
ugyanannyira leszarjuk, hogy a másik mit beszél.
Tudjátok, hány évi házasságba telik?
A múltkor is neki magyarázok, az meg a mondat közepén kimegy a szobából.
Semmi nagy bejelentés, csak szépen elsétált.
Nem veszem a szívemre, így van jól. Igazából már tíz perce leléphetett volna.
Csomó párkapcsolat nem is élte túl a járványt.
Biztos köztetek is van, aki így járt.
Amikor rájössz, hogy elég volt a másikból.
Egy spanom otthagyta az egész családját.
Fogta magát, kisétált, és vissza se jött többet.
Mint amikor kimegyünk megnézni a postát. Akkor sem teszünk nagy bejelentést, nem?
Kimegyünk, megnézzük.
Az meg kiment, és vissza se tolta többet a seggét.
Azért, ha valaki otthagyja a családját, azt hinném, van arra gondja,
hogy felszívódjon, és többé ne halljanak róla.
Nem úgy ez a csávó. Akármikor ráírok, simán visszaír.
Ráírok: „Te meg hol vagy?” „Leléceltem.” Mi van?
Kérdezem: „És visszajössz?” „Nem.”
Mondom neki: „Ki a fasz hagyja ott a családját,
és írogat a régi spanjainak?”
Ezután három hónapig, ha kitettem a lábam a házból,
a nejem felkiáltott: „Hová mész?” Én meg: „Nyugi, visszajövök.
Nem hagynám itt a cuccaimat.”
A spanom úgy lépett le,
hogy volt egy bazi nagy cipőkollekciója, ért vagy 25 rongyot.
Otthagyta, kurvára nem ment érte vissza.
Mennyire kell besokallni, hogy otthagyd az összes szarodat?
Te tök patent vagy haver, jó a szerkód.
Képzeld, hogy olyan szar otthon, hogy azt mondod:
„Ez a szett elég az újrakezdéshez. Szarok az összes cuccomra.
A szemüvegem, a személyim. Nem kell az a sok szar.
Megyek az okmányirodába, csak ne kelljen vele baszakodni.”
Ez volt a szitu.
Mondom az asszonynak: „Én vinném a cuccom, meg a tiéd felét.
Értve vagyok?”
Ki az isten csinál ilyet?
Mert tudom, hogy ennyi idősen hogy megy ez.
Jó kis kapuzárási pánikos korban vagyok.
Elértem azt a kort.
Pláne Hollywoodban ilyenkor dobod ki az első nejedet,
összeszedsz egy fiatal másodikat,
és vele már valahogy kihúzod.
Látom, a hölgyek azt gondolják: „Téged kéne lassan kidobni.”
Ezeket az arcokat!
Mondok valamit, elméletben tök jól hangzik a dolog.
Tök jó buli, végre valami új.
De a valóságban ugyanazok a szarságok jönnek fel,
mint az előzőnél.
Nincs semmi új a nap alatt.
Értitek? Semmi újdonság.
Ugyanazok a beszélgetések.
Ha fiatal az asszony, megint jöhet egy gyerek.
Ugyanazt nyomja majd, mint az első.
„Mindenkinek van gyereke, csak nekünk sincs.”
„Szeretném, ha…”
Ilyenek.
Ott vagyok a legidősebb lányom esküvőjén, ölemben egy féléves, 68 évesen.
Kibaszott fáradt vagyok.
Nem hangzik túl jól.
Van pár haverom, akik lepasszolták az első asszonyt.
Új, fiatal felségük van, akik 15-tel simán fiatalabbak náluk.
Egyikük most ünnepelte a harmadik házassági évfordulóját.
Ezek ketten.
A nő 15 évvel fiatalabb nálam. A fickó velem egyidős.
Látnátok azt a videót, ahogy ezek táncolnak a bulin.
A csaj ropja, mint az őrült.
A faszi szenved.
Vágja a „vén fasz táncol”- fejeket.
Felhívtam a srácot: „Tesó, szedd le a videót!
Látványosan szenvedsz rajta. Vedd le, de gyorsan!”
Én nem fogom így égetni magam.
Majd ücsörgünk az asszonnyal, chipset kajálunk, és együtt kidőlünk.
Ez lesz a program.
Nem fogjuk égetni magunkat.
Próbáljuk kirakni a gyerekeket. Ez most a terv.
Aki fel akarja dobni a párkapcsolatát, rakja ki a srácokat!
Nekem van egy 14 és egy 16 éves.
Mondok valamit. Először is, ezek a mai kölyök…
A legdurvábban elkényeztetett bagázs, akikkel valaha találkoztam.
Értitek?
Elárulok valamit.
Azért ilyenek, mert ilyennek neveltük őket.
A gyerekeim…
Mindenki többet akar adni a gyerekeinek, mint amit szerinte ő kapott.
De belegondolva, én egész jól jártam.
Szóval mi a cél? Mit akarok elérni?
Ezekből tudom, hogy túlzásba viszem.
A lányom, Anna Grace most lett 16.
Egy nap felhív: „Beszélnünk kell.”
Én soha nem mondtam ilyet apámnak.
Örültem, ha nem kellett társalognunk.
Ő meg: „Most leszek 16,
és meg kéne beszélni, milyen kocsit szeretnék.”
Mire én: „Na, halljam, mire számítasz?”
„Egy Merci G-osztályra gondoltam.”
„Te meg mi a faszból szűrted le,
hogy bármi közöd lesz valaha egy Merci terepjáróhoz?
Hogy gondoltad, hogy kapsz egy 100 rugós kocsit?”
Julie mindig a gyerekeket védi, de ezen rendesen felhúzta magát:
„Ácsi! Én dugok vele, de nekem sincs ilyen autóm.
Nincs az az isten, hogy kapj egy G-osztályt.
Egy '98-as Corollát kapsz, ne szórakozz velem!”
Hogy képzeli, hogy kap egy G-osztályt?
Ezeknek mindene megvan.
Ez az a generáció, ami minden szarságot megkap.
A részvételért kapott kupák nemzedéke.
Figyeljetek ide!
Nektek van ilyen cucc otthon a vitrinben? Mert akkor a srácaitok nem viszik semmire.
Óriási baromság az egész.
Ezt a hülyeséget, hogy itt mindenki győztes.
Hát kurvára nem.
Láttam pár vesztest életemben.
Keményen dolgoztam, hogy ne vegyenek egy kalap alá ezekkel az arcokkal.
Miért érje be ugyanazzal a győztes, mint e vesztes?
De komolyan.
Mi az üzenet? Mindenki nyer? Hát nem!
Nincs olyan, hogy „részvételi” lakáshitel.
Mikor mond ilyet egy bank:
„A hitelképessége zéró, a bevétele szar,
de ennél a banknál mindenki nyer.
Tessék, a kölcsön, sok sikert!” Hagyjuk már, ilyen nincs!
Részvételi kupákat kapnak, okleveleket.
Imádják szórni az okleveleket a srácoknak, ez a sláger.
A lányom harmadikos korában beállított egy ilyen oklevéllel,
amiért önkénteskedett a suliban.
Bekeretezte, kirakta a falra az anyja diplomája mellé.
Mert ő büszke!
Mondom: „Dobod ki azonnal ezt a szart?
Anyád megküzdött a diplomáért,
te meg kirakod ezt,
amit azért kaptál, mert szívószálat osztogattál gyereknapon?
Na, ilyet nem játszunk.
Mindenért ilyen oklevél, olyan serleg.
Tudjátok, mi a gond? Túl puhák a játszóterek.
Ez a probléma. A játszóterek túlságosan…
Gyerekkoromban beton volt az egész.
A föld beton, felszórva üvegszilánkkal.
Ha elestél, véresre horzsoltad a térded, aztán mentél vissza játszani.
Jártatok mostanában játszótéren? Különösen a jó környékeken.
A föld konkrétan egy szivacs.
Leraknak mindenféle borítást, hogy megóvják ezeket a kis puhapöcsöket.
Mintha sétagalopp lenne az élet, és minden fasza lenne.
„Jaj, istenkém!”
Fingjuk sincs semmiről!
Teljesen el vannak tévedve.
Dehát így megy ez.
A 80-as években nőttem fel. Voltak necces dolgok.
Csináltunk pár hülyeséget,
de az a dolgom, hogy leszűrjem a tanulságokat,
felvértezzem magam velük, és hátrahagyjam a baromságokat.
Ez a dolgom, erre nevelem a srácokat,
hogy meglegyen ez bennük, itt bent.
Ezt mondom nekik mindig.
Ez kell a túléléshez, ha beüt a szar. Mert egyszer be fog ütni.
Értitek? Eljön majd az az idő.
Leszarom, milyen pengék voltatok a gimiben vagy az egyetemen,
erre lesz szükségetek.
A gimiben én voltam a legszarabb az osztályban.
Értitek?
A bizimben csak a saját nevem volt, meg azé a faszié, aki kinyomtatta.
Ennél lejjebb nehéz lett volna jutni.
De volt valamim itt, belül,
és ezt várom el a gyerekeimtől is.
Ez a legfontosabb.
Próbálkozom ezzel-azzal.
Próbálkozom. A gyerekeim röplabdáztak.
Ott is osztogatták ezeket a díjakat a részvételért.
Egy idő után láttam, hogy hamis képük van önmagukról.
Nem csípem az ilyet.
Ha az ember sportol, csinálja rendesen.
Szóval elvittem őket egy röpiklubba.
Nem tudom, tudjátok-e, de két fő jellemzője van a sportkluboknak.
Rohadt drágák, és vérre megy a játék.
A drágát úgy értem,
hogy ezreket elverek hotelre, hogy lássam a kölyköt játszani.
És ha kidobok ennyi lóvét a kiscsajra,
akkor kurvára tegye oda magát, nem?
Emlékszem, Anna Grace 13 éves volt,
elvittük egy egyesülethez.
Elutaztak Vegasba. Egy bajnokságon vettek részt.
Ahogy felment a pályára, leesett neki, hogy itt nem adnak kupát a részvételért.
Látszott a lányok tekintetén.
Jön a labda…
Látom, hogy rohamosan fogy az önbizalma. És én nem csípem az ilyet.
Jön a labda, ő meg…
Mondom: „A kurva életbe!”
Öntött már el titeket ez a düh okozta forróság?
Ott állok a szülők előtt a lelátón, járkálok, nézem, mit csinál a lányom.
Erre Julie: „Inkább ülj le!”
Én meg: „Fogd be! Nem azért dobtam ki ennyi lóvét, hogy a kiscsaj…
Kinyírok mindenkit a picsába!”
A feleségem totál kiakadt. „Hogy mondhatsz ilyet?”
Én meg: „Viccelsz?
Apám hetente mondott ilyeneket gyerekkorunkban.”
Minden héten ez volt: „Kinyírok mindenkit a picsába!
Utána pedig magamat is.”
Én meg: „Álljon meg a menet!
Mind haljunk meg emiatt a bokszos miatt?
Mi ütött ebbe a fickóba?”
Mostanáig nem értettem, mi volt benne ez a düh.
Nézem Anna Grace-t, ahogy mered előre,
mintha nem látná, hogy őt bámulom.
De tudom, hogy érzi ezt a forróságot az arcán.
Végre elkapja a tekintetem, én meg: „Neked annyi, ha ennek vége.”
Beültünk a kocsiba, és végigveszekedtük a négy és fél órás utat.
„Nem küzdesz.” „De.”
„Az baromira nem így néz ki.”
Tudjátok, milyen egy tinilánnyal vitázni.
Hogy rövidre zárjam: kilépett.
Ezt tanultam meg ebből.
Ha nem túl népszerű a véleményed a családban,
végül el kell engedned.
Lényegtelen, mit akarsz mondani, a végén rád verik a balhét.
Azt magyaráztam, hogy nem szállunk ki. Fejezzük be, amit elkezdünk.
Küzdjünk, akármi történjék.
Szerintem egész jó tanács.
Ehelyett nekem estek: „Tök negatív vagy, apa!
Megőrjíted az egész családodat.”
Imádják a hangzatos szövegeket.
„Amit csinálsz, az testszégyenítés, és érzelmi megrázkódtatást okozol…
Elmondjam, mi a megrázkódtatás? Kidobni 3500 dolcsit, hogy ezt nézd…
Ez az érzelmi megrázkódtatás.
Három évig Anna Grace nem csinált semmit.
Aztán végre átment egy másik suliba.
Ott azt mondták, ha oda jár, válasszon szakkört.
Aktivizálja magát. Mondom: „Válassz valamit!”
„Nem akarok.”
„Akkor én választok neked.
Nem azért jársz suliba, hogy nonstop tiktokozz.”
Végül én választottam helyette.
És ez a másik tanulság.
Ha olyat akarok bejelenteni a családomnak, amivel tudom, hogy nem leszek népszerű,
nyilvánosan teszem.
Mert más emberek társaságában mértékkel verik ki a balhét.
Kellemesen bruncholgatunk, mire megszólalok: „Döntöttem, lányom.
Folytatod a röpit.” Bekattant: „Nem akarok röpizni!”
Üvölt tovább: „A röplabdás időszakomnak vége!”
Mit egy 49 éves, akinek szétment a térde, és abba kell hagynia.
A húga, Ashlyn, 14 éves.
Ashlyn a nagy lázadó és az ügyeletes feminista a családban.
Azonnal a nővére védelmére kel.
„Nem kényszerítheted. Ő nő, te férfi.
Nem mondod meg egy nőnek… Nem hagyjuk, tüntetünk…”
Mire én: „Befogtad, Angela Davis!
A kutya nem kérdezett.”
Mondom: „Anna Grace, három nap lesz próbajáték.
Elmész, megpróbálod, és nincs apelláta.”
A harmadik napon elment a próbajátékra.
Három napig hozzánk sem szólt.
Aranyosak, mikor azt hiszik, hogy a némaságukkal megbüntetnek.
Én személy szerint örülök neki, tudjátok?
Legalább három napig nem szívja a vérem semmiért.
A harmadik napon jön egy üzenet Anna Grace-től a családi chatcsoportban.
A következőt írta.
„Beszarás, ősök!
Bekerültem a tartalékokhoz.
Tök izgalmas!” Emoji, szívecske.
Na most.
Az a David, akit Barbara és Eddie nevelt a 80-as években,
fennakadt a következő kifejezésen:
„beszarás.”
Ez meg mi a faszt képzel, kivel beszél?
Mióta divat a káromkodás a családban?
De a haladást képviselő David
ezt szúrta ki: „Tök izgalmas! Emoji, szívecske.”
Mert reméltem, hogy összeköti a pillanatot a három héttel ezelőtti üvöltözésével:
„A röplabdás időszakomnak vége!”
És rájön, hogy ha leküzd pár aprócska akadályt,
talán meglesz a jutalma.
Ezt akartam vele megértetni.
Tizenöt centivel magasabb, mint amikor abbahagyta.
Láttam játszani, mikor fél éve elkezdődött a turném.
A csaj végre játszik. Blokkolás, lecsapás, minden.
Látom, ahogy nő az önbizalma, miközben ott játszik a pályán.
A meccs után iderohan, megölel: „Apa, kösz, hogy rávettél.”
Mire én: „Az apád vagyok. Az a dolgom, hogy tudjam, amit te nem.
Történjék bármi, én mindig melletted állok.
Érted? Mert szeretlek.”
És hozzátettem…
„De ha még egyszer káromkodós üzenetet mersz nekem írni…
kinyírok mindenkit a picsába, értjük egymást?”
A tanulságot leszűrjük, a hülyeséget hátrahagyjuk.
Így csinálom.
Olyat is megteszek értük, amit nem akarok, mert néha magamról is megtudok ezt-azt.
Kutyát akartak. Én nem.
Más életük van ezeknek a kutyáknak, mint gyerekkoromban.
Kedves gazdik, egy kicsit túltoljátok. Meg is mondom, miért.
Elviszitek őket a boltba,
ott tipródtok mellettük szatyrokkal a kezetekben.
A múltkor egy uszkárral repültem az első osztályon.
Kb. így néz rám: „Te mit keresel itt?” Te mit keresel itt, baszki?
Nyaljátok-faljátok őket.
„Istenem, úgy imádlak!”
Az oltást persze nem adatjátok be. De közben…
„Nem akarok ilyet bevinni a testembe.”
De a kutyád, aki a tökét nyalta egész nap, az oké.
Menjetek már a picsába!
Mi a francnak nekem kutya, értitek?
Kis koromban volt kutyánk.
Belém is hasított:
„Kis koromban volt kutyánk, és szörnyű volt.”
Az egyik legfájdalmasabb élményem is az egyik kutyánkhoz kötődik.
Itt nőttem fel Clevelandben. Sosem feledem, nyolcéves voltam.
Állok a bejárat előtt, a kutya kint pisil a gyepen.
Megáll előttünk egy kocsi, ajtó kinyit, kutya be, majd továbbhajt.
Én meg: „Mi van?
Mondom: „Apa, elvitték a kutyát!”
Apám meg ennyit volt képes tenni életem eme szörnyű pillanatában.
Elindul…
„Jól van, gyere be szépen!” Mondom: „Várj már!
Mi az, nem teszel semmit?” Apám méregbe gurul.
„Mi a faszt vársz tőlem, David? A kutyának annyi.”
Mondom: „Basszus, szóval nem kéne törődni a kutyákkal!”
Évekig kísértett ez az élmény.
Akkoriban nem volt divat beszélni a szülőkkel az érzéseinkről.
Egyszerűen feldolgoztad ezeket a nyolcéves kis agyaddal.
Évekig agyaltam ezen.
De már értem, miért jött ki, és nézett abba az irányba.
Mert arra hajtott el az autó.
Miért nézett volna hátrafelé?
Hátha csak megkerülik a háztömböt,
és visszaadják a kutyát: „Tessék, csak szórakoztunk.”
A legdurvább, hogy akármit teszel, olyan leszel, mint ők.
Ugyanazt a szöveget nyomod, mert egyedül ezt a mintát láttad.
Még ha azt is gondolod: „Én más leszek, mint ők.”
Azon kapom magam, hogy ugyanazokat a hülyeségeket mondom.
A következő a helyzet.
Három erős férfi személyiség volt rám a legnagyobb hatással.
Rendkívül különbözőek,
de nagy szerepük van abban, hogy megvan ez itt bennem.
A nevelőapám,
az apám,
és a nagyapám.
Igen különbözőek, de óriási hatással voltak rám.
A nagyapám az a fickó, aki előteremtette rá a pénzt,
hogy az egész család egyetemre járhasson, miközben neki csak nyolc osztálya volt.
Bizony.
Emlékszem, minden áldott nap dolgozott.
Az a fickó volt, aki büszke volt rá, hogy tíz percet beszélgetett veled,
és pontosan meg tudta mondani, mi a problémád.
Ha nem jött rá, megállapította: „Biztos azt a szart tolod.”
Ez volt a szavajárása.
Nem tudtuk, mire gondol,
de ha nem jött rá, mi bánt minket, akkor tuti igaza volt.
Mikor nagyapa már öreg volt, túl a 80-on,
imádott otthon ücsörögni, és rólam értekezni,
mert nem tudta elképzelni, hogy fogok túlélni ebben a világban.
Egész életében aggódott értem.
És mikor elmúltál 80, már nem kell partner a beszélgetéshez.
Prímán levezényelsz egy komplett társalgást egyedül is.
Nagyapa mindig egy narancssárga karosszékben üldögélt,
ahová senki más nem ült, még a halála után sem.
Emlékszem, mindig ott üldögélt.
Olyan volt, mintha folyton nyugtalanítaná valami.
Tudják…
én…
szeretném maguknak megköszönni,
hogy meghallgatják ezt a fiút.
Mert egészen mostanáig…
senki le sem szarta, mit mond.
Mert mindig a nagy büdös semmiről beszélt.
Tudják…
azt kell tudniuk David Arnoldról…
hogy ez a fiú lusta.
Lusta.
És ha fél métert kéne mennie egy darab kenyérért, éhen halna.
Úgy találnának rá, holtan.
Elterülve 15 centire egy szelet kenyértől, mert lusta.
Nem tudom, honnan jön ez a lustaság.
Hetvenkilenc éves vagyok.
Nyolcéves korom óta dolgozom.
Minden áldott nap.
Felkelsz, két-három órát gyalogolsz a munkába.
Dolgozol 10-12 órát,
Aztán gyalogolsz haza négy-hat órát. Minden nap.
Nem volt ám pihenőnap.
Nyugat-Virginia bányáiban nőttem fel.
Minden áldott nap ott voltam.
Egy nap is ott dolgozok mikor egy fiú elbambult,
elengedte az egyik csillét,
az meg levágta négy lábujját, de nem hagytam abba a munkát.
Az ember betette egy szatyorba,
aztán mehetett tovább a munka.
A keservit!
Nyolcvanegy éves vagyok.
Hatéves korom óta dolgozom, értik?
Tudják…
Akkor tudtam, hogy David Arnoldnak nem lesz fenékig tejfel az élete,
mikor a világra jött.
Mert, tudják, nem volt neki apja.
Mert a mamája elbaszta, az isten áldja meg,
és felcsináltatta magát egy pattanós négerrel.
Bizony, megtette, amit tett, aztán jól megpattant.
Szóval én meg fiú a nagyanyja vállaltuk a nevelését.
Aztán, hogy is…
Mikor is láttuk először a fiút?
A szentségit!
Március 15-én, 1968-ban.
Bementünk a kórházba,
és amikor megláttam, azt mondtam: „Anna Mae…
Ez a fiú lusta. Érted, amit mondok?
Két órája jött a világra, és máris alszik.
Ez lustaság.
Én aztán nem horpasztok ennyit.
Nyolcvanhárom éves vagyok.
Négyéves korom óta dolgozom, értik?
De…
végül,
az én időm véget ért ezen a földön.
El kellett mennem.
És meg kell mondanom, minden áldott nap aggódom ezért a fiúért.
És esküszöm az Istenre, nem tudom, hogy fog életben maradni.
Jó sok ideig nem láttam.
Aztán egy napon…
Láttam.
Sétált valahová.
Két-két és fél órán át.
Mondom, hová megy ez a fiú?
Aztán látom,
hogy bemegy valami humoristaházba.
Odabenn meséli a történeteit,
cseverészik, adomázik ezekkel a népekkel.
Aztán látom,
hogy visszafelé sétál két és fél órát.
És ezt csinálja minden nap.
Jó hosszú időn át.
Úgy ám.
Egy nap a fejemre csaptam.
Ez a fiú nem is lusta.
Neki csak…
meg kellett találni azt a célt, amiért hajlandó sétálni.
Úgyhogy,
ha látják őt…
mondják meg neki:
„Papa…
látlak téged.
Büszke vagyok rád.”
A mostohaapámnak nem volt munkája, nem is keresett,
és mindenkit elküldött a picsába, aki ezt javasolta neki.
A mostohaapám egészen különös fickó volt.
Egyszer rátalált a hírnév. Alapított egy bandát az 50-es években,
ami a 70-es években futott be, a The O'Jayst.
- Igen! - Igen.
De kilépett, mielőtt megkereste az első millióját.
Úgyhogy egész gyerekkoromban azt hallgattam tőle,
hogy élete legnagyobb hibája valójában nem is volt hiba.
Nem tudom, ismertek-e valakit a 70-es évekből.
A nevelőapám akkor nyomult, és az akkori arcok mind iszonyat menők.
Tudjátok?
Minden csupa selyem volt rajta, az isten tudja, miért.
Mindig így babrált az ujjával,
és afro frizurája volt, de annyira mégsem.
Meg kell hagyni, menő csávó volt, de leereszkedően beszélt másokkal.
„Én alapítottam a The O'Jayst, hát te, néger?”
Minden mondata ugyanúgy kezdődött.
„Nem, néger, nem.”
Emlékszem, kérdeztem anyámat: „Minek hoztál ide?”
Egy csomó szabályt talált ki.
A legfontosabb az volt nekem és a három húgomnak,
hogy egy pohár üdítő per nap, per gyerek.
Utána igyál szépen vizet.
Ez volt a szabály.
És ezt nem lehetett áthágni,
mert voltak italjegyei, amit minden reggel kiosztott.
Ha reggel lementünk, már ott várt.
„Jó reggelt, itt vannak az italjegyek. Mehettek, amerre láttok.”
Okos kölyök voltam.
Hét végéig gyűjtögettem az italjegyeket.
Pénteken levágtam az asztalra.
„Itt van öt jegy, öt pohár üdítő rendel.”
„nem, néger, nem.
A mai nap jegy színe a kék, David.
Ezek közül egyik sem az.
Igyál vizet!
Én meg: „Utálok itt lenni!”
Egész életemben nem bírtam felfogni, miért ekkora szarrágó a fickó.
Aztán egy nap leesett, hogy nem szarrágó,
hanem csóró.
És a kettő nem ugyanaz.
Ha csóró vagy, kicsit más a menete a dolgoknak.
Értitek?
Folton érzed a nyomást a tarkódon,
minden apró döntésnek egyre nagyobb jelentősége van.
És ez nem is a üdítőről szólt. Nem is volt igazi gyümölcslé.
Valami filléres, agyoncukrozott víz némi ételszínezékkel.
De ahogy apadt üdítő, úgy nőtt a tarkóján a nyomás.
Neki nem babra ment a játék.
Én csak egy tízéves srác voltam, aki üdítőre vágyott.
Sosem tudtam beleélni magam a helyzetébe ennek a 33 éves figurának.
A fazon elvett egy nőt három gyerekkel, akik közül kettő nem is az övé.
Ugye? Nincs pénz.
A neje folyton nyaggatja, hogy egy pillanatra se felejtse el.
Az üdítő egyre csak apad, a nyomás a tarkóján egyre csak nő,
és otthon minden áldott nap mást sem hallottál a rádióban…
Inkább az a meglepő, hogy a néger nem nyírt ki mindannyiunkat.
De nem éreztem át, milyen neki, mert csak egy tízéves kis srác voltam,
és nem értettem meg, min megy keresztül,
csak 40 évvel később,
amikor otthon voltam az egy- és kétéves gyerekemmel,
Julie a konyhában főzött.
Akkor mondtam fel az ápolói munkámat, hogy megvalósítsam a stand-upos álmaimat.
Emlékszem, mindig nézegettem a számlánkat, minden áldott nap,
mert az egyenleg mutatta meg, meddig hajszolhatom még az álmaimat.
Folyamatosan nézegettem.
És egyik nap nullát mutatott az egyenleg.
Abban a pillanatban éreztem azt a nyomást a tarkómon.
És rájöttem, hogy szinte teljesen leapadt az üdítő.
Most mi legyen?
A könnyű út, ha visszamegyek melózni.
Lesz pénzem a számlákra, eltartani a családom,
vagy valahogy folytatom az utam,
ami végül bejött, és követem az álmomat, hogy stand-upos legyek.
Pontosan tudtam, mit kell tennem.
Bementem a konyhába, ahol Julie főzött, a szemébe néztem, és azt mondtam: „Julie…
Egy pohár üdítő…
per gyerek, per nap.”
A többiek vizet isznak.
Tök mindegy, mit csinálsz, olyan leszel mint ők.
Tudjátok, mi az őrület? Egészen 2005-ig nem ébredtem rá,
mit tanított nekem a nevelőapám.
Amikor beiktatták a Rock and Roll Hírességek Csarnokába
az O'Jayszel, nem messze innen…
rájöttem, hogy ő tanított meg arra, hogy sose adjam fel.
Mert mióta csak ismerem,
ez a 81 éves fickó a mai napig nem adja fel.
Mindig ez van: „Van egy találkozóm…” „Nincs semmi találkozó, ennyi volt.
Maradj a seggeden, hallod?
Egy pohár üdítő jut neked.
Utána vizet iszol. Ismered a szabályokat, te találtad ki.”
Apám fel sem fogta, mit tanított nekem.
Hogy attól, hogy férfi vagyok, nem kell hősködni,
feláldozni magad másokért.
Sokak szerint a férfi a megmentő.
Apám azt tanította: „Picsába, ezt nem vállalom.”
A hétvégéket apámnál és a mostohaanyámnál töltöttük.
Mindig értünk jött kocsival.
A mostohaanyám és a féltestvéreim is ott voltak.
Végig a mostohaanyám vigyázott ránk. Az apám az autóját bütykölte.
Mostohaanyám mindig morcos volt.
Köntöst hordott, amin nem volt öv, így a kezével tartotta.
Mindig cigivel a kezében átkozódott.
„Az agyamra mentek, rohadt kölykök!”
„Ez meg miért ilyen dühös?”
Nem gondoltam bele, hogy apám két plusz kölyköt testált rá.
Naná, hogy dühös.
Sosem tudod, mire számíthatsz, amíg el nem jön az a pillanat.
Volt egy kis játékpisztolyom.
Mostohaanyám egyszer azt mondja: „Add csak ide! Megvicceljük apádat.
Amikor bejön, úgy teszek, mintha kinyírnálak titeket.
Meglátjuk, mit szól.”
Én meg: „Álljon meg a menet!
Kinyírsz? Hogy a picsába jött ez? Nem lehetne vízibomba?
Egyből a gyilkolászás?”
De ismertek, mondom: „ Jó, lőj le engem először!
Kíváncsi vagyok, mit tesz apa, ha meglátja.”
Apám bejön egy kis vízért, Jacci köntösében ott lapul a stukker.
Azonnal felveszi a szerepét.
„Elegem van a rohadt kölykökből.”
Előrántja a pisztolyt, és elsüti párszor. Engem talál elsőnek, kiterülök.
Fekszem a földön, várom, mit fog apám csinálni.
Tudom, hogy apám mindjárt átkapcsol szuperhősüzemmódba.
Csakhogy a fickó minden egyes lövés után egyre közelebb húzódott az ajtóhoz.
„Mi ütött beléd?”
Felkelek és azt mondom: „Ez cserben hagy mindannyiunkat?”
Egy gyerek maradt, az ötéves húgom, Tammi.
Tuti, hogy a kicsit megmenti.
Amikor a csávó konkrétan átlépett rajtam, útban az ajtó felé,
nem bírtam ki röhögés nélkül.
A többiek is röhögtek, ennyi volt a poén.
Apám meg: „Hát, ti? Épp arra készültem…”
„A francra sem készültél.
Mindenkit cserben hagytál!”
Apám meg: „Titeket már lelőtt, én minek lövessem le magam?
Aznap megtanultam, hogy belőlem aztán nem lesz hős.
A nejemnek is ezt mondom.
„Ne várd, hogy majd én leszek a hős, mert mindannyiótokat cserben hagylak!”
Huszonhárom éve tiszta vagyok.
Nem tudom, azért álltam-e le, mert elértem a mélypontot,
vagy mert túl sok energiát kellett fektetni a drogozásba.
A drogozás iszonyatos meló.
Nem tudom, ismertek-e drogost, de nem lusta emberek.
Nagyon is motiváltak.
Órákat kell fenn lenni éjszaka, lopni kell, mindig van valami.
Néha hajnalban lehet jó cucchoz jutni. Nem lustulhat el az ember, ha drogozik.
Az egyik legnagyobb problémám az volt, hogy sosem néztem ki drogosnak.
Úgy néztem ki, mint most, és így nehéz volt cuccot venni,
mert mindig azt hitték, hogy beépített zsaru vagyok.
Mindig ez volt: „Tipli, tudom, hogy jard vagy!”
„Eskü, nem vagyok zsaru! Szét vagyok esve, kell egy kis cucc!”
Fél órát győzködtem a dílert, hogy szét vagyok csúszva,
míg végre kötélnek állt.
Megyek vissza a kocsihoz: „Ez aztán fárasztó!”
A vicc az, hogy elég lassan jutottam el odáig, hogy leállok.
Mert sosem csináltam őrült faszságokat, csak apró baromságokat.
Nem öltem meg soha senkit.
Nem raboltam, semmi ilyesmi.
Ilyen hülyeségek voltak, hogy zsinórban két nap is lesitteltek.
Ugyanaz a zsaru. Ilyen sztorijaim történtek.
A jogsimat rendszeresen bevonták tizenhéttől úgy 20 éves koromig.
Mindig volt valami a jogsimmal.
Korlátozták, bevonták,
nem vezethetsz hajnali 2-től 4-ig, ilyen baromságok.
Volt egy sztori, mikor ezzel a csajjal jártam.
Azt mondja: „Igyunk valamit, én vezetek! Én meg: „Faszt, majd én!”
Beülök, vezetek, csinálok valami hülyeséget.
Leint a jard, nagyban villog mögöttünk. Hirtelen támad egy ötletem.
Cseréljünk helyet vezetés közben! Neked van jogsid, nekem nincs.
Megbüntet, odaadom a zsetont.
„Szerintem rossz ötlet.” „Csináljuk már!” Így is lett.
Lehúzódunk, lehúzódik a zsernyák is.
Kiszáll, de nem ám a vezetőoldali ajtóhoz indul,
hanem egyenesen felém, az anyósüléshez,
én meg próbálom adni a hülyét.
Kopog az ablakon.
„Hé, húzd le az ablakot!
Képzeld, a hátsó ablakon át is látlak. Kiszállás, megyünk az őrsre!”
Lecsuktak, a csajom letette az óvadékot.
Másnap ugyanez.
„Igyunk valamit, majd én vezetek!” „Faszt, én vezetek.”
Beülök a kocsiba, ugyanabba.
Ugyanakkor, ugyanazon a sarkon, ugyanaz a zsernyák.
Bekanyarodok, elkapjuk egymás tekintetét. Én meg a zsernyák a kocsiban.
Én nézem őt, őt engem. Megszólal: „Te mi a faszt csinálsz?”
Ezúttal meg sem várom, hogy kiszálljon.
Azonnal lehúzódok, kiszállok, és egyenesen beülök a kocsijába,
mert tudom, hogy megyek azonnal a sittre.
Hát ilyen dolgokba keveredtem.
Éltem a mindennapjaimat, sosem látszott, hogy elengedtem a gyeplőt.
Utólag viccesen hangzik a sztori.
A szüleim valahogy mindig kirángattak a szarból.
Úgyhogy az élet mindig ment tovább.
Hét napot ültem Bakersfieldben.
Emlékszem, volt egy olyan…
Apró büntetésnek indult, letartóztatás lett belőle.
Mentem valahová a kocsimmal, amit 600 dolcsiért vettem.
Sejtitek, hol tartottam akkoriban.
Már ezért a nevetésért megéri folytatnom a sztorit.
Félreállít egy rendőr, és látja, hogy nincs biztonsági öv az autóban.
„Ebben nincs biztonsági öv.” „Igen, azért volt 600 dolcsi.”
Mire ő:„ Így nem lehet autóba ülni.”
Megbüntetett, de kiválthattam azzal, hogy berakatom az övet.
De kiderült,
hogy 600 dollár lenne a biztonsági öv a 600 dolcsis verdába.
Na, ilyet nem játszunk.
Hajtottam a kocsit, amíg bírta,
utána ott hagytam az út szélén,
kivettem a kosárlabdám, és hazaszlalomoztam.
És többé sosem gondoltam a kocsira.
Egy év múlva az Edwards légitámaszponton hepajkodtunk Edward unokatesómmal.
Jönnek a zsaruk, nézik a neveket.
Jövök én: „David Arnold, körözés alatt.”
Elvittek 4 órányira északra Bakersfieldbe,
ahol hét napig tartottak fogva.
Ott tudtam meg, hogy nem nekem találták ki az ilyesmit.
Ami miatt azonnal hívnom kellett volna az anyukámat,
meg sem kottyant.
Amitől más ott a falra mászna, engem nem zavart.
Amiiért végül felhívtam, egészen nevetséges ok volt.
Emlékszem, hogy…
a hétnapos büntetésem második napján jártam.
Megkeményedtem odabent.
És emlékszem,
éppen ebédeltem,
és ebéd közben így csináltam…
„Én vagyok az egyetlen, aki sótlannak találja a kaját?”
„Kérsz sót?”
„Örülnék neki.”
„Kérd meg az őrt, hogy hozzon!”
„Na, mi kéne?”
„A nevem David, 7-4… Nem érdekes, figyeljen!
Szóval beszélgettünk a srácokkal, és…
ez a kaja…
egy kicsit sótlan.”
„Kéne egy kis só?”
„Örülnék neki.”
„Ülj csak le, majd én hozok!”
„Jól van.”
„Máris hoz nekünk sót, srácok.”
Ott ültem 35 percen keresztül-
Néztem, ahogy engem néz,
de a sóért el nem indult volna.
Egy idő után csak mi ketten maradtunk.
„Nos, mondja…
David vagyok. Látom, elfoglalt. Mondja…
hoz sót vagy sem?”
„Nem, néger, nem.”
Ekkor hívtam anyámat. „Anya, ments ki innen!”
Azt kérdi: „Meg akartak dugni?” Mire én: „Mi? Dehogy!
De itt se só, se bors,
és nem vagyok hajlandó olyan helyen élni, ahol nem fűszerezik a krumplipürét.”
Erre ő: „Halkulj el! Kihozlak, mielőtt valaki megdug.
Hallod, fiam?”
Hát, ez voltam én.
Semmi sem érdekelt.
Semmi. Mindig volt valami hülyeség,
én meg csak éltem tovább az életemet.
Semmi nem érdekelt.
Kivéve azt a rohadt kokót.
Az a kokain!
A kokainnak van egy olyan tulajdonsága, hogy szép lassan megeszi a lelkedet,
miközben észre sem veszed.
Az megvan, mikor valaki próbál józanul viselkedni?
Egy bekészült néger szerint ilyen egy józan ember.
Az a kokain…
tudott valamit.
Tudjátok, mi a vicces? Emlékszem,
Az életem akkoriban kezdett egyenesbe jönni,
mikor eladtam a kocsim a díleremnek.
Sosem felejtem el. Ráírtam egy szalvétára: „200 dollár”.
Aztán odaadtam a dílernek, és elindultam hazafelé a 200 dolcsival.
Mintha minden oké lenne.
Átgaloppoztam azon a puha játszótéren.
És még ez sem érdekelt.
Három nap múlva újra elmentem kokóért.
Ezúttal 11 dolcsi értékben vásároltam.
Apróval fizettem ki.
Kiszámoltam a pénzt. „Öt, tíz, 15, 20, 25, 30, 35…
Ez így egy. Öt, tíz, tizenöt…
Fogtam a 11 dollár értékű kokómat, és hazabaktattam az esőben.
Büszkén! Elzúgott mellettem egy kocsi, lefröcskölt.
A dílerem volt az én kocsimmal.
Mondom: „Elvihetett volna a köcsög.”
És még ez sem érdekelt.
Csak amikor a kokó elkezdett hozzám beszélni,
akkor ébredtem fel.
A kokain nem azt teszi, hogy parancsolgat.
Passzív-agresszív módon javasolgat ezt-azt.
Ácsorgok, baszom a rezet,
mikor a kokó odalép hozzám, és sutyorogni kezd a fülembe.
„Talán lassan ideje faszokat szopni.”
Mondom: Ennyi volt! „Húzok az elvonóra!”
Én mondom, lefutottam vagy 13 és fél kilométert 3 perc alatt…
Értitek?
Közben ordítok: „Ne!”
Az elvonó zárva. „Kinyitni! Kiszól egy nő: „Zárva.”
Mondom: „Leszarom, be kell jutnom!”
Rám néz, és azt mondja: „Jaj, kicsikém!
Megszólalt a faszszopós hang, ugye?
Mire én: „Igen, asszonyom!”
Beengedett. Kinézek az ablakon, és ordítok: „Odakinn faszok vannak!”
De itt állok, és kijelenthetem, 23 év, és egyetlen faszt sem szoptam le.
A nejem erre a azt mondja:
„Ha te sem akarsz szopni, mi miért akarnánk?”
Mondom: „Julie…
ez egészen más tészta, érted?
Én drogért való szopásról beszéltem, te szerelemből csinálod. Érted?”
Nem is kérek tőle ilyesmit.
Rémes a hozzáállása.
Kérsz egy laza szopást, ő meg: „Na, jó.”
Úgy tesz, mintha a fogát húznák, mintha el tudná venni a kedvem.
„Majd én instruállak. Úgy, ni. Jól van, jól van, ez az.
„Jól van, jól van.” Nem tudom, miért pisszegünk.
„Úgy bizony.”
Ha otthon csináljátok, és egyikőtök elkezdi: „Jól van…”
Jön a válasz…
Az a dolgom,
hogy leszűrjem a tanulságokat,
felvértezzem magam velük, és hátrahagyjam a baromságokat.
Tudjátok,
erre törekszem.
De volt rá példa, hogy nem jött össze.
Például gyerekkoromban. Nem voltunk mindig jó fejek.
Van egy féltestvérem, Robin.
Robin siket.
Azt hinnétek, ha már siket volt szegény,
próbáltuk megkönnyíteni az életét.
Hogy legalább egyvalaki a családban
ismerte a jelnyelvet.
Elmondom nektek, nem semmi család volt a miénk…
A mai napig nem jutott eszébe senkinek.
A mai napig úgy beszélünk Robinnal, hogy üvöltözünk meg dobogunk.
„Robin! Kérsz valamit enni? Robin!”
Robinnak szelektív hallása van, csak azt hallja, amit akar.
„Robin, kérsz valamit enni?” „Aha, fagyit akarok.
„Segítesz a mosogatásban, ugye?”
Hallott minket a rohadék.
Képtelenek vagyunk vele kommunikálni.
Apám egyszer jól befürdött ezzel.
Úgy 12-13 éves lehettem, ezek szerint Robin 18 volt.
Emlékszem, tévéztünk a nappaliban.
És a távolból
egyszer csak ezt hallottuk:
„Aha!”
„Igen!”
„Aha!”
„Igen!”
Apám megszólal: „Mi ez?
Mi ez a hang?”
„Nem tudom.”
Apám úgy döntött, kinyomozza.
Vele mentem.
A hang nem akart abbamaradni. „Aha! Igen!”
„Aha! Igen!”
Követtük a hangot a konyhán át a pincelépcsőig.
Félúton lefelé rájöttem, mi folyik itt.
Én 13 voltam.
Apám 36.
Tudtam, hogy ő is tudja.
Ahogy közeledtünk a hanghoz, apám egyre lassított a léptein.
Azt hittétek volna, kísértetjárta házban járunk hajnali 3-kor.
Odalent a mélyben kezem apám vállán, rajta apám keze,
így lopóztunk a hang irányába.
„Aha! Igen!”
Végül megérkezünk,
ahol Robin és a pasija dugnak,
mintha övék lenne az egész ház!
Még sosem láttam olyat, hogy apám ne tudja, mit tegyen.
Olyan közel volt, mint ti most hozzám.
És ennyi tellett tőle: „Robin! Hagyjátok abba a dugást!
Hagyjátok abba a dugást!”
De azok szart se hallanak belőle.
„Aha! Igen!
Én csak 12 voltam, ordítok: „Atyaúristen!
Mi történik itt?”
„Aha! Igen!”
Apám végre rászánja magát, hogy megkocogtassa a srác vállát.
Félhetett, hogy valami beszippantja egy bizarr édes hármasba.
Egyik keze a srácon, a másik a kezemen, én tartom az ajtót.
Nyújtózkodik, azok dugnak tovább. Felkiált: „Robin!
Hagyjátok abba a dugást!”
Én közben: „Atyaúristen!”
Az éjjeliszekrényen volt egy pohár víz.
Apám fogja, és rájuk löttyinti.
Azok szétrebbennek.
Apám üvölt: „Mi az isten van, Robin? Mi a faszt műveltek?”
Robin meg: „Nem tudtam.”
Apám ránéz, és azt mondja: „Aha…”
- Igen! - „Igen!”
David Arnold voltam!
Köszönöm szépen!
Fantasztikusak voltatok.
Köszönöm!
ÍRTA ÉS ELŐADTA: DAVID A. ARNOLD
Azért adtam a műsornak azt a címet, hogy Nem gyengéknek való,
mert ezt csinálom már 27 éve
légüres térben,
jóformán a szakma árnyékában,
és hogy meglegyen a szenvedély, hogy képes legyek ezt csinálni,
akár még ezen a szinten is…
Ez nem megy anélkül,
hogy ne lenne bennünk óriási kitartás.
Ez a szakma nem gyengéknek való.
Készülök a turnéra,
húsz városban fogok fellépni…
6 HÓNAP A FELVÉTELIG
…mostantól január 29-éig,
amikor majd felvesszük a második Netflix különkiadásomat,
és ez azt jelenti, hogy addig vagy százszor előadom ezt a műsort.
És a következő néhány hónapban
gyakorlom, tökéletesítem, gyúrom, húzok belőle,
és újra és újra előadom a műsort.
Pár éve kezdtem humoros videókat posztolni a közösségi oldalakra,
a családomról, a családommal.
Azóta kilőtt a követőim száma,
és megismerték a nevem a stand-up világában.
Készüljetek, mit fogtok mondani!
Szóval, hamarosan megbeszéljük, hová megyünk családi vakációra,
mint minden évben.
- Igen. - Úgyhogy idehívtam azt a három…
- ember, aki… - Embert?
Azt a három embert, aki velem él.
Úgyhogy kiderül, ők mit…
Azokat az embereket, akiknek leginkább számít a véleménye.
Nem, akiknek a sikereidet köszönheted.
Ezt az egészet kivágom.
Oké, akkor újra.
Őszintén hiszek benne, hogy Daviddel…
ARNOLD FELESÉGE
…azért jöttünk erre a földre, hogy ott legyünk egymásnak.
Mintha Isten egymásnak teremtett volna minket.
Őt arra, hogy az én társam legyen, engem, hogy az ő társa legyek.
Úgy érzem, mikor nézem a fellépését, és a családunkról beszél,
mintha újra átélném a sztorikat.
És látom, ő hogyan élte meg ezeket.
Szívesen felmennék a színpadra, és azt mondanám:
„És most hallgassátok meg az én nézőpontomat!”
Szeretném elmondani, én hogyan éltem meg ezt a helyzetet.
De legtöbbször annyira nevetek, hogy ez eszembe sem jut.
Nekem van egy 14 és egy 16 éves.
Mondok valamit. Először is, ezek a mai kölyök…
A legdurvábban elkényeztetett bagázs, akikkel valaha találkoztam.
Értitek?
Elárulok valamit.
Azért ilyenek, mert ilyennek neveltük őket.
- Anna Grace vagyok. - Én Ashlyn.
Én vagyok az idősebb Arnold lány.
- Én pedig a fiatalabb, 14 vagyok. - Én meg 16.
Tök jó buli apa gyermekeként felnőni.
Mindent olyan vidámmá varázsol maga körül.
Őszintén…
Úgy gondolom, szuper apa lányának lenni.
Vidám körülötte az élet, de amellett apa is.
Ha kell, szigorú, és lefekteti a szabályokat.
- Szóval, ja. - Azért nehéz komolyan venni.
- Ja. - Ő egy komikus, mindig vicces.
Mikor próbál nekünk prédikálni, csak nézek rá: „Ez vicces!”
Mert néha nem esik le neki.
- Nehéz komolyan venni. - Igen.
Ma este a világhírű Laugh Factoryban lépek fel…
4 HÓNAP A FELVÉTELIG
…ahová azóta járok fellépni, hogy elindult a stand-upos karrierem.
Jamie Masada, a klub tulajdonosa mindig támogatott.
És ez az este a szakmázásról szól majd.
Fellépünk a barátaimmal,
utána elleszünk, beszélgetünk, ahogy a komikusok szokták.
Ez is része a különkiadásra való felkészülésnek.
- És hogy készülsz a felvételre? - Turnéval.
Felléptem vagy 20 városban.
Szó szerint, az elmúlt hat hónapban húsz város, öt fellépés minden városban,
ez vagy száz előadás.
Már százszor lenyomtam ezt a műsort.
- Te vagy „a kizökkenthetetlen.” - Az.
Tűz üthet ki, elrabolhatnak egy gyereket…
Meghalok!
„Dave, ott egy gyerek!”
Ne törődjetek vele! Megyünk tovább.
Ő meg: „Dugd fel a hülye vicceidet, tesó!”
Ez te vagy ágyikódban és Paul.
Emlékszem, mikor rád nézett, és azt mondta:
„Ebből a fiúból csakis bohóc lehet.”
- Igen. - Hát nem hihetetlen?
Azt mondta…
Így mondta, csakis bohóc lehet belőlem.
És most nézd meg!
Mikor hat hónapos voltam.
És nézd meg, tényleg bohóc lett belőled.
Igen.
Hogy itt vagyok, és ezt csinálom…
KÉT HÓNAP A FELVÉTELIG ARNOLD GYEREKKORI HÁZA
Úgy érzem, megtettem, amit meg kellett tennem.
És úgy érzem…
hogy ezt…
kipipáltam, megnyugodhatok.
Ezt az egészet magammal viszem, akárhová megyek,
azt a sok jót, amit itt tanultam a nagyapámtól és a nagyanyámtól.
Jó hazatérni Clevelandbe.
ARNOLD NŐVÉRE
Szia, mi újság?
- Hogy vagy, Tam? - Jó téged látni.
Jól nézel ki.
Hol van anya?
Anyád bent szervezkedik, ahogy szokott.
Mintha övé lenne a ház.
Anyám adott egy tanácsot a nővéremnek, ami megváltoztatta az életemet.
„Ne randizz olyan fiúval, akin nincs óra!” Mondom: „Miért?”
„Azt jelenti, nem érdekli, mennyi az idő, vagyis nincsen semmi dolga.”
Mondom: „A rohadt életbe!”
Úgy vélem, Daviddel mindig…
Mindig nagyon őszinte voltam a gyerekeimmel.
Sosem próbáltam magam tökéletes anyának beállítani,
- mert nem voltam az, ember voltam. - Igen.
Én is hibáztam, mert ember vagyok.
ARNOLD ÉDESANYJA
Azt akartam, hogy a gyerekek is lássák, hogy én is ember vagyok.
Hisz mind emberek vagyunk.
Néha talán túl őszinte is voltam néhány dologban.
- Igen. - De…
- Elmondtad, hogy az apám nem az apám. - Igen.
- És ez nagyon bántotta. - Tudom.
Mikor 17 voltam,
megtudtam, hogy Eddie, aki felnevelt,
igazából csak a nevelőapám.
Pedig azt hittem, hogy a vér szerinti apám.
És ezt mindenki tudta rajtam kívül.
Apa!
- Apa! - Ki az?
- Szia! - Dave!
- Mi a helyzet, öreg? - Mi újság?
- Hogy vagy?
- Jól. - Örülök, hogy látlak.
Nem szoktam hozzá, hogy kisétálsz a házból.
Tudod.
De nem ám. Mikor megláttalak, tudod, mi ugrott be?
ARNOLD ÉDESAPJA
Emlékszem, amikor ott kóricáltál a gyepen,
mikor munka után kellett volna járnod.
Emlékszel?
Nem lett volna szabad lopnom a napot, de folyton ezt tettem.
Apám ezt sosem értette meg.
Úgy nőttem fel… Az apám…
Az apám mérnök, nyugdíjas.
Dolgozik.
Olyan nincs, hogy nem dolgozik. Értitek? Ő ezt nem tudja értelmezni.
Azt mondta: „Még senkit sem láttam, aki csak bassza a rezet és játszik.
„Ennyit csinálsz. Játszol és baszod a rezet.”
És ez?
- Mi ez? - Csak kipakoltam…
Kipakoltam a szekrényt.
És előkerült mindenféle holmi.
Találtam egy számlát, emlékszel rá? Mikor kihoztalak hatszor a sittről?
- Miért nő minden alkalommal ez a szám? - Valójában hétszer.
Végig a mostohaanyám vigyázott ránk, mert az apám az autóját bütykölte.
Mostohaanyám mindig morcos volt.
Köntöst hordott, amin nem volt öv, ezért a kezével tartotta.
Mindig cigivel a kezében átkozódott.
„Az agyamra mentek, rohadt kölykök!”
Mindig éreztem, hogy…
Ideges leszek.
Ideges leszel, de amit…
Neki már mondtam, de neked is el kell mondanom…
ARNOLD MOSTOHAANYJA
mennyire hálás vagyok…
hogy vigyáztál ránk.
Tudom, hogy nem volt könnyű.
És ha erre gondolok, nem értem, hogyhogy nem…
- Nyírtalak ki. - Igen.
Amit mondani akarok…
Ami a legtöbbet jelent számomra…
Hogy a nevedre vettél, örökbe fogadtál, és gondoskodtál rólam.
Azután is, hogy elváltál anyától. Pedig nem lehetett tőled elvárni.
Tudod, David, ez olyan…
Attól, hogy csinálsz egy gyereket, még nem lesz belőled apa.
Attól leszel apa, hogy felneveled a fiad, és embert faragsz belőle.
Őszintén szólva azóta szeretlek, mióta először megláttalak.
Négy hónapos lehettél,
és attól a pillanattól fogva szeretlek.
Rájöttem, mire tanított a nevelőapám.
Amikor beiktatták a Rock and Roll Hírességek Csarnokába
az O'Jayszel, nem messze innen,
rájöttem, hogy ő tanított meg arra, hogy sose adjam fel.
Mióta csak ismerem, ez a 81 éves fickó a mai napig nem adja fel.
Mindig ez van: „Van egy találkozóm…” „Nincs semmi találkozó, ennyi volt.”
- Na, menjünk! - Nem akarok hazudni,
Elég izgatott vagyok, mert még sosem jártam itt.
A ROCK AND ROLL HÍRESSÉGEK CSARNOKA
- Igen - Valahogy biztosra vettem…
Hogy már voltam?
Hogy már jártál itt korábban.
Akármilyen álmokat dédelgetsz,
meg kell küzdened érte.
Érted, amit mondok?
Ennyit tehetsz, belerakod a munkát.
ARNOLD NEVELŐAPJA
És a munkának meglesz az eredménye.
Ha hajlandó vagy dolgozni.
Szóval, emlékszel…
Emlékszel erre a képre?
Igen.
A Leo's Casinóban készült.
Ki az az öreg csávó?
Freddie Arrington, a konferanszié.
Szóval olyan volt…
fellépni a Leo'sban, mint az Apollóban?
A Leo's Casino volt a legnagyobb hely Clevelandben,
az összes show ott volt.
És Freddie Arrington volt a házigazda.
- Mindig ő volt. - Értem.
Szóval így.
- A legtöbb show a Leo'sban… - Hány évesek voltatok?
Huszonéves korunk elején jártunk.
Leginkább azért vagyok büszke Davidre,
amellett, hogy milyen sikeres lett…
Az írói képességeire, a színészi képességeire…
a komikusi tehetségére,
de leginkább arra, hogy milyen ember.
Hogy David milyen fantasztikus jellem.
Imádom, milyen csodálatos apja a gyerekeinek,
és imádom, ahogy szereti a feleségét.
Ez arról árulkodik, hogy egy fantasztikus embert neveltem,
és ez boldoggá tesz.
A gimit 1,8-as átlaggal végeztem el.
Hallgassatok ide! Nem is tudom…
Nem is tudom, van-e érettségim.
Csak elballagtam a négerekkel, akikkel kezdtem.
Kétségtelen, hogy azt csinálom, amit kell.
Kétségtelen, hogy nem véletlenül végeztem 1,8-as átlaggal a gimit.
Kétségtelen, hogy háromszor jártam meg az elvonót.
Ezek a tapasztalatok mind kellettek ahhoz, hogy az lehessek, aki ma vagyok.
Hogy elmesélhessem ezeket a sztorikat.
A legrosszabb tanulók közé tartoztam.
1,8-as átlaggal végeztem.
AZ ISKOLA VEZETŐI
Egyszerűen nem tudtam…
Mindig máshol járt az eszem.
Egyszerűen mindig…
Nem is tudom, mi volt ez, olyan hatalmas volt nekem ez a hely,
úgy éreztem, minden iszonyatos sebességgel zajlik körülöttem.
Emlékszik erre, a Beachwood dicsőségtáblájára?
Igen, emlékszem.
Ugyanoda jártunk… Ez az én osztályom.
- Igen. - Velük végeztem.
Ő tévés író és producer.
Ő komédiaíró Hollywoodban.
Szóval, én mikor…?
Nekem is ott kéne lennem.
Nem Jonathan hozta ide a Netflixet.
Ott kéne lennem a falon, hihetetlen!
A Comedy Cellar olyan,
30 NAP A FELVÉTELIG
mint a Laugh Factory és a Comedy Store Los Angelesben.
Ez a stand-up Mekkája New Yorkban.
Ide jár mindenki, aki számít, hogy kipróbálja a műsorát.
Alig két hete mentem el, mikor rám ír a feleségem:
„Hiányzunk?”
Mondom: „Őszinte leszek.
Megvagyok, oké?
Másfél éve ülünk otthon.
Ne tegyünk úgy, mintha nem mennénk egymás agyára!”
Valami ilyesmi.
Manhattanben vagyunk.
Én leszek a sztárfellépő a Broadwayen lévő Caroline's Comedy Clubban
Emlékszem arra az óriási teremre,
arra a hangulatra.
Mert a Caroline's…
a New York-i stand-up klasszikus, történelmi helyszíne.
„Nehogy leessenek szegény gyerekek, és megsérüljenek.”
Ezért van mindegyiknek mogyoróallergiája.
A részvételért adott kupák és a mogyoróallergia kéz a kézben járnak.
Tele van a hely.
- Tényleg? - Igen.
- Jól van, szuper. - Telt ház van.
- Telt ház. - Értem.
- Izgulsz? - Istenem, mi lesz most?
- Mindig megkérdezem. - Minden fellépés előtt megkérdezi.
A New York-i standup-kultúra merőben más,
mint amit eddig máshol tapasztaltam.
Az itteni stand-uposok nagyon keményen melóznak.
10 NAP A FELVÉTELIG
Kösz, tesó!
- Gyere, haver! - Mi újság?
- Jó sokan vannak. - Remek.
UNOKATESTVÉR, SZERVEZŐ
Minden várakozásunkat felülmúlja.
A menedzsment boldog.
Szevasz, haver!
Ott van Chad.
- Hogy vagy? - Remekül, készen állok a bulira.
Szuper, csapjunk bele!
Erre gyere!
Évek óta olyan helyeken lépek fel, ahol nem tudják, ki vagyok.
Ez első, hogy úgy indulok el egy turnéra,
az eddig eltelt 27 év alatt,
hogy miattam jönnek el az emberek.
Ma este minden jegy elkelt,
és mindenki azért van itt, hogy lássa David A. Arnoldot.
Imádlak titeket!
Sziasztok!
Mi a helyzet? Fantasztikusak vagytok!
Itt vagyunk a clevelandi Hanna Theatre-ben.
18 ÓRA A FELVÉTELIG
Készülök a holnapi, második Netflix különkiadásom felvételére.
A terem…
fel fog robbanni.
8 ÓRA A FELVÉTELIG
Nem egyik napról a másikra történt.
Semmit sem adtak ingyen.
Mindenért megdolgoztam, amit elértem.
Néhányan azt mondják majd, csak úgy előbukkantam a semmiből.
Nem.
Jó hosszú ideje csinálom már.
Dolgoztam,
nyomultam,
küzdöttem.
Kerestem az utam, túltettem magam számtalan visszautasításon.
Jó pár akadállyal találtam szembe magam,
leginkább önmagammal, a mentalitásommal, a hozzáállásommal,
de minden nap azért dolgozom, hogy jobb legyek, mint előző nap.
Hosszú utat tettem meg,
és még mindig nem értem a végére,
de ez nem jelenti azt, hogy ne lennék rá büszke, amit elértem.
Mert ezek mind jobbá, erősebbé tettek,
és felkészítettek az ilyen pillanatokra.
Szeretném, ha a családom tudná: olyan fiú, testvér, apa, és férj vagyok,
aki mindent belead, ami tőle telik.
Sokan életük végéig kifogásokat gyártanak.
Én nem vagyok hajlandó így leélni az életemet.
A mai napon elindulok a végzetem felé.
Az utam nem lesz sétagalopp.
Rögös lesz az út.
Tele csupa kihívással,
mert az út, amin járok,
nem gyengéknek való.
Hölgyeim és uraim,
David A. Arnold!
A feliratot fordította: Tóth Márton