Downloaded from YTS.MX
Mange tilbringer livet med å komme med påskudd.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jeg nekter å leve i skyggen av "hva hvis?"
Familien min skal vite at de har en sønn, en bror, en far og en ektemann
som gir alt han har.
I dag oppfyller jeg min skjebne.
Denne reisen skal ikke være enkel. Den skal være tøff.
Det skal være utfordrende, for denne reisen…
…er ikke for de svake.
Mine damer og herrer…
David A. Arnold!
Står til?
Cleveland, Ohio!
Hva skjer?
Slå dere ned. Herregud.
Sist vi gjorde dette, var jeg på en klubb.
Denne gangen er vi på et teater. Hva faen er det som skjer?
Jeg er så glad for å være ute igjen.
Jeg skal si dere noe.
Tusen takk. Det er godt å være tilbake.
Det er godt å komme hjem. Været er noe dritt, men…
Jeg sa til ungene… De er ikke fra L.A. Har aldri vært her.
Datteren min har jeans med digre hull.
Jeg sa: "De minusgradene vil finne ræva di."
Unger hører ikke etter. "Det går bra." Da vi gikk ut og knærne hennes låste seg,
sa hun: "Dette er faen meg…"
De ringte akkurat i tide.
Jeg har vært på turné de siste seks månedene,
og jeg har besøkt 20 byer.
Bokstavelig talt akkurat da det var på tide å dra.
For jeg måtte komme meg ut av det huset.
Jeg kunne ikke…
Vi har vært hjemme i evigheter. To uker, sa de.
Da de sa to uker, tenkte jeg: "To uker kan jeg klare."
Jeg får snakka med ungene mine, se hva slags folk jeg fostrer opp.
Høre på historiene til kona fra begynnelse til slutt.
Det er ikke lett hjemme hos meg.
Har dere hørt på historiene til en som ikke er god til å fortelle?
Etter seks minutter tenker du: "Hva faen snakker du om?"
Etter 13 minutter: "For å gjøre en lang historie kort…"
Nei, kjerring, det punktet passerte vi for 13 minutter siden.
Nå må du bli ferdig.
Etter seks uker begynte jeg å henge på parkeringsplassen til Whole Foods.
Jeg fant ut at det bare var mannfolk der. Bare mannfolk som satt der i bilene sine.
"Hva skjer?" spurte jeg. "Vi klarer bare ikke være i huset lenger."
Røyker, ser ut av vinduet. "Jeg dreper noen hvis jeg går inn igjen."
Vi skal ikke være sammen på den måten. Vi var sammen hele dagen, hver dag.
Vi skal ikke være sammen på den måten.
Husker du at du våkna og tenkte: "Sånn er det, hele dagen"?
Vi skal være sammen omtrent ti timer om dagen,
og i åtte av dem skal vi sove.
Det gir oss to timer per dag til å ødelegge forholdet,
om det er det vi skal gjøre.
Den første uka på turné får jeg en melding fra kona:
"Savner du oss?"
"For å være ærlig…
Det går bra, ok?"
Å være hjemme…
Hvis du bor sammen med noen, gikk dere hverandre på nervene.
Alt gikk alle på nervene.
Bor du sammen med noen, er det ikke mulig å gjøre egne greier
uten at det er noen som trenger noe.
"Skal du på kjøkkenet? Hvor skal du?" "Nei, skal bare hente fjernkontrollen."
"Gi meg det bladet." "Hvorfor må du alltid ha noe?"
Hver gang jeg reiser meg, vil hun at jeg skal hente noe til henne.
Gjør det sjøl!
La meg få puste her inne.
Pokker ta.
Jeg og kona har sittet i sofaen og prøvd å vente lengst.
Ingen vil reise seg,
for de vet at den som reiser seg, må ta med noe til den andre.
Vi har nesten tisset på oss.
"Jeg sverger på at jeg tisser i sofaen før jeg tar med noe mer til deg.
Kona mi drikker mye vann. Er det noen andre som…?
Altså å bære rundt på en personlig flaske… Ja, vi liker dere ikke.
Vanndrikkere tror alltid at alle andre vil ha vann også.
"Vil noen ha vann?" "Nei! Bare deg. Du er den eneste.
Butikken har en hel rad med vann, om vi trenger det."
Kona mi har med seg vann overalt.
Hun glemmer aldri vann, før vi går opp og legger oss, hver kveld.
Hver kveld starter på samme måte hjemme hos meg.
Hva?
"Jeg tror jeg glemte vannet mitt."
Hvorfor gjør du sånn? Det er ikke noe vann i pysjen din.
Da blir hun passivt aggressiv. "Hvis du tilfeldigvis er nede,
kan du ta med vann til meg?" Hvem er tilfeldigvis nede?
Når var siste gang du gikk for å tisse: "Faen, jeg er visst tilfeldigvis nede"?
"Jeg får vel ta med vann til Julie siden jeg er nede."
Gjør det sjøl!
Vi gikk hverandre på nervene. Krangla…
Vi krangler.
Kona mi og jeg krangler hver dag. Ingen svære eksplosjoner.
Men hver dag går vi i kampstilling: "Hva blir det til? Vil du ha bråk?"
Sånn snakker hun til meg, hver dag.
Jeg er redd for henne!
Kona mi og jeg krangler. Vet dere hvor lenge vi har vært sammen?
Vi krangler mens du er til stede,
snakker om deg,
og vi driter i at du er der.
Har dere vært ute med et par som krangler?
"Dette blir personlig. Skal vi dra?"
"Jeg sa jeg ikke ville spise med dem, men du dro meg ut likevel.
Så faen ta, Julie, da spiser vi."
Vi krangler fordi vi vet at en ikke kan…
Vi har vært hjemme for lenge, har vært sammen for lenge.
Vi har vært sammen lenge nok til at vi begge er enige om
at vi driter i hva den andre snakker om.
Vet dere hvor lenge man må være gift for å være enige?
Her om dagen snakka jeg til henne, og mens jeg prata, bare gikk hun.
Hun sa ikke ifra, hun bare gikk.
Jeg ble ikke fornærma. Hun skulle ha gått for ti minutter siden.
Mange forhold overlevde ikke pandemien.
Noen av dere var i forhold som ikke fungerte.
"Jeg vil ikke være med denne personen lenger."
En venn av meg forlot hele familien.
Han gikk ut og kom aldri tilbake.
Det er som å sjekke postkassa. Du sier ikke ifra.
Du bare går og sjekker.
Han gikk ut, og vi har ikke sett ham siden.
Når du forlater en familie, skulle en tro at en del av det,
er å forsvinne og aldri la høre fra deg igjen.
Ikke han her. Når jeg sender ham en melding, svarer han.
"Hvor er du?"
"Borte." Hva?
"Kommer du tilbake?" "Nei."
"Hvem faen forlater familien uten ett ord og sender melding til venner fra fortida?"
Hver gang jeg dro hjemmefra i tre måneder etter det,
sa kona mi: "Hvor skal du?"
"Ikke vær redd. Jeg kommer tilbake.
Jeg drar ikke fra tinga mine."
Kameraten min som dro,
hadde en stor skosamling, hadde sko til 25 000 dollar.
Han dro fra alt. Han henta ikke en dritt.
Fatter dere hvor lei du må være for å dra fra alle tinga dine?
Du går ut nå, kompis. Det er antrekket.
Ting kan være så ille hjemme at du tenker: "Dette antrekket holder for en ny start.
Faen ta alt i det huset.
Jeg trenger ikke brillene mine, legitimasjon, ingenting.
Jeg drar heller til Biltilsynet enn å dra tilbake til henne."
Jeg sa til kona mi: "Drar jeg, tar jeg med alt mitt og halvparten av ditt."
Det skjer ikke.
For jeg vet hvor jeg er. Jeg vet hvor jeg er i livet.
Jeg er i midtlivskrise-alderen.
Jeg er i den alderen nå. Spesielt i Hollywood.
Den alderen da du dumper kone nummer én og får deg en ung kone nummer to.
Kjører henne til endt levetid.
Se på kvinnene, dere er modne for å bli droppa.
Se på dere.
Her er greia. Alt dette høres flott ut i teorien.
Det høres gøy ut. Noe nytt, gøy.
Men i virkeligheten må du gjøre det samme med den nye som med den første.
Det skjer ikke noe nytt.
Ikke noe nytt denne gangen.
Jeg kommer til å ha de samme samtalene. Hvis hun er ung, må vi ha barn sammen.
Hun må ha det samme som den første kona.
"Dere fikk et barn. Vi har ingenting.
Jeg vil se hva…"
De greiene der.
Jeg er i bryllupet til min eldste datter. Jeg har en baby på fanget. Jeg er 68.
Jeg er trøtt som faen.
Det høres ikke gøy ut.
Et par av vennene mine forlot den første kona si.
De har unge koner nå,
kone nummer to, 15 år yngre enn dem, minst.
En kompis feira nettopp sin tredje bryllupsdag.
Han og kona.
Hun er 15 år yngre enn meg. Han er på min alder.
Se for dere en video av dem, der de danser på festen.
Hun danser som bare det.
Og jævelen sliter.
Han lager gammelmanns-dansegrimaser.
Jeg ringte ham og sa: "Fjern videoen.
Det ser ut som du sliter, fjern den."
Den dritten er ikke for meg.
Kona mi og jeg skal sitte der, spise Doritos og forfalle sammen.
Det skal vi gjøre.
Ikke for meg.
Vi prøver å få ungene ut.
Vil du ha litt pepp i forholdet, må du få ungene ut av livet ditt.
Jeg har en på 14 og en på 16.
Nå skal dere høre. Disse nye ungene
er de mest bortskjemte menneskene jeg har møtt i mitt liv.
Men her er greia.
Jeg vet at de er sånn fordi vi lagde dem sånn.
Ungene mine er…
Alle vil gi ungene sine noe bedre enn det de tror de fikk.
Men jeg hadde en bra oppvekst.
Så hva er målet her? Hva prøver jeg på?
Sånn vet jeg at jeg gjorde for mye:
Datteren min fylte nettopp 16. Hun ringer: "Jeg vil snakke med deg."
Jeg sa aldri noe sånt til faren min. Jeg ville helst at vi ikke snakka.
"Jeg vil ha en prat. Jeg er snart 16.
Jeg vil snakke med deg om bilen jeg vil ha."
"Jeg vil høre hva du tror du har i vente."
"Jeg kunne tenke meg en børstraktor."
"Hva faen tror du greia er,
at en børstraktor er en del av framtida di?
Hvorfor tror du at du får en bil til 100 000 dollar?
Julie forsvarer vanligvis ungene. Men dette gjorde henne forbanna.
"Jeg knuller ham, og jeg har ingen børstraktor.
Du får definitivt ingen børstraktor.
Du får en Corolla 98. Og sånn er det."
Hvorfor tror du at du får en børstraktor?
Fordi de har fått alt.
Dette er generasjonen som får alt.
Dette er deltakelsespokal-generasjonen.
Nå skal dere høre.
Har dere deltakelsespokaler hjemme?
Ungene deres vil ikke oppnå en dritt.
Det er noe forbanna tull.
Hele greia med: "Alle er en vinner!"
Nei, de er ikke det.
Jeg kjenner noen tapere.
Og jeg jobber altfor hardt til å bli satt i gruppe med de jævlene.
Hvorfor skal vinneren få det samme som taperen?
Hva lærer vi dem? Alle er en vinner. Det fins ikke noe deltakelses-huslån.
Når sa banken sist:
"Vi vet at tilbakebetalingsevnen din er ræva,
men i denne banken er alle en vinner.
Her er lånet ditt. Lykke til!" Det funker ikke sånn!
De har deltakelsespokaler, diplomer.
De elsker å gi diplomer til ungene.
I tredje klasse kom dattera mi hjem
med et diplom for å ha jobba som frivillig på skolen.
Ramma det inn, hengte det opp ved siden av moras vitnemål.
Stolt!
Jeg sa: "Hvis du ikke fjerner den dritten… Mora di jobba hardt for det vitnemålet,
og du henger opp et diplom for å ha delt ut sugerør på juice-dagen?"
Ikke faen.
Alltid et diplom, en deltakelsespokal.
Problemet er at lekeplassen er for myk.
Det er problemet. Lekeplassen er altfor…
Da jeg var unge, var lekeplassen lagd av asfalt.
Lekeplassen var lagd av betong, det var glasskår på lekeplassen.
Du falt, slo kneet, blødde, reiste deg og fortsatte å leke.
Har dere vært på en lekeplass nå for tida? Spesielt i fine strøk. Bakken er en svamp.
De har endra strukturen i jorda for å beskytte disse snørrungene.
Nå hopper de bare gjennom livet som om alt er helt topp.
Bare: "Å, guri!"
Den dritten er ikke ekte!
Ingenting av dette er ekte. Men sånn er det.
Jeg vokste opp på 80-tallet. Ja, mye tull. Vi gjorde mye som ikke var riktig,
men jobben min er å finne lærdommen som funka,
ta den med meg, og la tullet ligge igjen.
Jeg gjør det med ungene mine nå.
For de må ha den greia inni seg.
Det sier jeg til dem hele tida.
Du må ha den greia som får deg til å kjempe når det blir tøft.
For det kommer til å bli tøft. Livet gir deg det.
Jeg driter i hvor flink du var på videregående eller college.
Du må ha den greia.
Jeg gikk ut av skolen som den dårligste i klassen.
Skjønner?
På programmet var det navnet mitt og fyren som trykka programmene.
En kom ikke lenger ned enn dette.
Men jeg har den greia inni meg,
og jeg har lett etter den greia i ungene mine.
Dere må ha den greia.
Og jeg prøver å gjøre ting. Ungene mine spilte volleyball.
Vi drev med deltakelsespokal-volleyball lenge.
Etter en stund begynte de å få en falsk selvfølelse.
Det liker jeg ikke.
Om vi skal fortsette, skal vi drive med ekte sport.
Så vi spilte klubb-volleyball.
Jeg vet ikke om dere vet noe om klubbsport, men det er to ting.
Veldig dyrt, veldig konkurranseprega.
Med dyrt mener jeg tusenvis av dollar til hotellrom i andre delstater
for å se deg spille dyrt.
Og hvis jeg betaler tusener for å se deg spille,
må du faen meg prøve, forstått?
Jeg husker at Anna Grace var 13 da hun begynte å spille i klubb.
Og hun dro til Vegas.
For å spille i en turnering.
Da hun kom på banen, så jeg at hun så at dette ikke var deltakelsesvolleyball.
For disse jentene hadde det blikket.
Ballene kommer…
Jeg ser at selvtilliten hennes vakler. Det liker jeg ikke.
Ballen kom, hun gjorde sånn… Jeg sa: "Men i helvete!"
Har du vært så sint at du kjenner varme i brystet?
Jeg går fram og tilbake, ser på henne. Julie sier: "Kanskje du skal sette deg."
"Hold kjeft, Julie. Jeg brukte ikke alle de penga for å se henne…
Jeg dreper alle her inne."
Kona syntes det var ille. "Hvordan kan du si det?" Kødder du?
Faren min sa det til oss én gang i uka da jeg var unge.
Hver uke hørte vi: "Jeg dreper alle her inne!
Så tar jeg livet av meg!"
Jeg sa: "Vent litt!
Må alle dø på grunn av kirsebær-brusen? Hva feiler det fyren?"
Jeg hadde aldri forstått den slags sinne før akkurat nå.
Jeg ser på Anna Grace som ser rett fram, som om hun ikke ser at jeg glor på henne.
Men jeg vet at hun føler varmen på siden av ansiktet.
Vi fikk øyekontakt:
"Jeg skal tyne deg så snart dette er over."
Vi satte oss i bilen og krangla hele veien fra Vegas til L.A.
"Du prøver ikke." "Jo." "Nei, det gjør du ikke…"
Sånn høres det ut når du krangler med ei tenåringsjente.
For å gjøre en lang historie kort: Hun slutta.
Jeg har lært følgende:
Når du har en mening som ikke er populær i familien,
må du gi slipp på den.
For uansett hva poenget ditt er, vil de til slutt skylde på deg.
For poenget mitt er at vi ikke gir opp, vi fullfører det vi begynte,
vi gjennomfører, uansett hva.
Jeg syns det er god lærdom.
Men de har gjort det til: "Du har negativ energi, pappa!
Den ødelegger hjemmet."
Dette er utsagnsgenerasjonen.
"Du kroppsskammer, og det er følelsesmessig krenkende…"
Vet du hva som er krenkende? Å betale 3500 i Vegas for dette…
Det er krenkende.
Tre år gikk. Anna Grace gjorde ingenting.
Begynte endelig på en ny privatskole.
For å gå på den skolen, må en velge et valgfag.
Engasjere seg. Jeg sa: "Anna Grace, velg noe."
"Jeg vil ikke." "Da velger jeg for deg.
Du får ikke gå på skole og tiktoke hele dagen."
Hun valgte ikke, så jeg valgte for henne.
Her er noe annet jeg har lært.
Når jeg skal kunngjøre noe til familien
som jeg vet blir upopulært, gjør jeg det på et offentlig sted.
For de kan ikke tørne helt når de har folk rundt seg.
Vi spiste brunsj, og jeg sa: "Anna Grace, jeg har tatt en avgjørelse.
Du skal spille volleyball." Hun tørna. "Jeg vil ikke!"
Hun roper: "Mine volleyballdager er over!"
Som om hun er 49 med dårlige knær og ikke klarer mer.
Lillesøstera, Ashlyn, er 14.
Ashlyn er familiens demonstrant og feminist.
Hun forsvarer søstera umiddelbart.
"Du kan ikke tvinge henne. Hun er kvinne, du er mann.
En mann får ikke fortelle en kvinne…"
Jeg sa: "Klapp igjen, Angela Davis. Ingen spurte hva du syns."
"Anna Grace, de har tre dagers uttaksprøver.
Du drar og prøver, og jeg vil ikke høre mukking."
Tre dager går, Anna Grace prøvespiller.
I tre dager snakker hun ikke med oss.
Det er kostelig at de tror at det sårer meg.
Personlig liker jeg det.
For i tre dager kommer du ikke til å be meg om ting.
Den tredje dagen
får vi en melding fra Anna Grace på familie-chatten.
Hun skrev:
"Fy faen, foreldre.
Jeg ble tatt ut til laget. Jeg er så glad. Hjerte-emoji, utropstegn.
Vel…
David, som ble oppdratt av Barbara og Eddie på 80-tallet,
festa seg ved setningen som begynte med "fy faen".
Hvem faen tror du at du snakker til? Når begynte du å banne til familien din?
Men den David som prøver å få oss videre,
festa seg ved "er så glad, hjerte-emoji, utropstegn",
for jeg håper hun kobler det øyeblikket til tre uker tidligere
da hun ropte: "Mine volleyballdager er over!"
Og hun vil innse at hvis du utholder litt motgang,
kan du finne suksess på den andre siden. Det vil jeg hun skal vite.
Anna Grace har blitt høyere siden sist hun spilte.
Jeg fikk se henne spille da jeg begynte å turnere.
Jenta spiller. Blokkerer, hopper, hun er med.
Jeg ser selvtilliten hennes vokse mens hun er ute på banen og spiller.
Etter kampen får jeg en klem. "Takk for at du pressa meg."
"Jeg er faren din. Det er jobben min å se det du ikke ser.
Du må huske at uansett hva som skjer, støtter jeg deg.
Fordi jeg er glad i deg."
Jeg sa…
"Men hvis du noen gang banner til meg i en melding igjen,
dreper jeg alle her inne. Hører du meg?"
Må ta med meg lærdommen og la tullet ligge igjen.
Jeg gjør ting for dem selv når jeg ikke har lyst,
for noen ganger lærer jeg noe om meg.
De ville ha en hund. Jeg vil ikke ha hund.
Hunder hadde et annet type liv da jeg var unge.
Dere nye hundeeiere gjør for mye.
Dere tar dem med inn i matbutikken, går rundt med dem i små vesker.
Jeg fløy hit med en puddel ved siden av meg.
Den så på meg: "Hva faen gjør du her?" Nei, hva faen gjør du her?
Dere stikker munnen inn i munnen deres. "Gud, så glad jeg er i deg."
Dere vil ikke ta vaksinen. Men dette her…
"Jeg vil ikke ha det i kroppen min.
Men bikkja mi, som har slikka seg hele dagen, det er greit."
Dere får faen meg gi dere.
Hvorfor skulle jeg ville ha en hund?
Jeg hadde hund da jeg var unge. Så slo det meg:
"Jeg hadde en hund, og det var grusomt."
Et av mine vondeste barndomsminner er knytta til en av hundene mine.
Jeg vokste opp her i Cleveland i Ohio. Jeg var rundt åtte.
Jeg sto i døra, bikkja var ute på plenen og tissa.
En bil stopper, de åpner døra, tar bikkja og kjører av gårde.
Jeg sa: "Hva?"
Jeg sa: "Pappa, de tok bikkja!"
Dette er alt faren min kunne gi meg i dette grusomme øyeblikket:
Han gjorde sånn…
"Greit. Kom, så går vi inn." "Vent nå litt!
Skal du ikke gjøre noe?" Han blir sint på meg.
"Hva faen vil du jeg skal gjøre? Bikkja er borte!"
Jeg sa: "Pokker, vi skal ikke bry oss om bikkjene!"
Dette hjemsøkte meg i årevis.
Du snakka ikke med foreldrene dine om følelsene dine på den tida.
Du bare bearbeida det i det åtte år gamle hodet ditt.
I årevis gikk jeg gjennom det i tankene.
Jeg forstår hvorfor han kom ut og så den veien…
for det var den veien de kjørte.
Hvorfor ser du ditover?
Trodde du de ville kjøre rundt kvartalet
og komme tilbake med hunden og si: "Vi bare kødda"?
Det som er sprøtt, er at uansett hva du gjør,
blir du akkurat som dem.
Du sier det samme som de sa, for det er den eneste malen du har.
Du kan tenke: "Sånn blir ikke jeg",
sier jeg det samme som det jeg hørte da jeg vokste opp.
Jeg ble oppdratt av…
Jeg hadde tre sterke og viktige menn i livet mitt.
Og alle, dog veldig forskjellige, bidro til at jeg har den greia inni meg.
Stefaren min,
faren min
og bestefaren min.
Veldig forskjellige, men veldig viktige.
Bestefaren min var fyren
som fikk hele familien gjennom college med bare åtte års utdannelse.
Ja.
Jeg så bestefaren min jobbe hver eneste dag.
Bestefaren min roste seg av å kunne snakke med deg i ti minutter
og vite nøyaktig hva problemet ditt var.
Hvis han ikke klarte det, var det fordi du brukte "den dritten".
Vi vet ikke hva den dritten er,
men hvis han ikke klarte å lese deg, brukte du det.
Da bestefaren min ble eldre, opp i 80-åra,
likte han å henge rundt i huset og snakke om meg,
for han skjønte ikke hvordan jeg skulle klare meg i verden.
Og han bekymra seg for meg hele livet.
Og når du er i 80-åra, trenger du ingen samtalepartner.
Du klarer fint å ta deg av begge sider av samtalen.
Bestefar hadde en oransje lenestol han satt i,
som ingen andre satt i, selv ikke etter at han døde.
Han satt alltid i den stolen.
Bestefaren min så alltid opprørt ut.
Du vet…
Jeg…
Jeg vil takke dere…
for at dere hører på guttungen.
For fram til i dag
har ingen villet høre det David Arnold har å si.
For han aldri har snakka om noen ting.
For dere skjønner…
det dere må forstå når det gjelder David Arnold…
er at denne guttungen er lat.
Han er lat.
Og hvis han må gå mer enn en halvmeter for et stykke brød, vil han sulte.
Og der finner dere ham. Død.
Femten centimeter fra ei brødskive fordi han er lat.
Jeg vet ikke hvor han fikk det fra.
Jeg er 79 år gammel. Jeg har jobba siden jeg var åtte.
Og jeg jobber hver dag.
Du står opp, går i to til tre timer for å komme på jobb.
Du jobber 10, 12 timer.
Du går fire til seks timer hjem hver dag.
Ingen fridager.
Jeg vokste opp opp i kullgruvene i Vest-Virginia.
Hver dag. Det stemmer.
Jeg er på jobb der inne en dag. En guttunge fulgte ikke med,
og han tøysa rundt og slapp vogna.
Den kutta av meg fire tær, men jeg slutta ikke å jobbe.
Du legger tærne i en pose,
og fortsetter å jobbe.
For pokker.
Jeg er 81 år gammel.
Jeg har jobba siden jeg var seks, hører du?
Dere skjønner…
Jeg visste at David Arnold ville få det tøft her i verden.
For han hadde ingen pappa.
For mora hans… Pokker heller, hun pulte rundt og…
ble gravid med en sånn hoppeti-hopp-fyr.
Ja, hoppeti-hopp. Han gjør det han gjør, og så hopper han videre.
Så jeg og bestemora hans måtte dra og hente ham.
Og jeg glemmer, hvilken…
Hvilken dag var det vi dro for å se ungen?
Det var… Faen.
Femtende mars 1968.
Jeg husker vi dro til sykehuset, og så snart jeg så ham, sa jeg: "Anna Mae…
denne guttungen er lat."
"To timer har han vært i verden, og sover allerede. Det er latskap."
Jeg sover ikke sånn.
Jeg er 83 år gammel.
Jeg har jobba siden jeg var fire.
Men
til slutt
var min tid på jorda over.
Og jeg måtte dra.
Og jeg bekymrer meg for den guttungen hver dag.
For Gud skal vite at jeg ikke vet hvordan han skal klare seg.
Jeg hadde ikke sett ham på lenge.
Og så en dag…
…så jeg ham.
Og han gikk.
To, to og en halv time.
Og jeg sa: "Hvor skal han?"
Og jeg ser ham
gå inn i et morohus.
Og han sto der inne og fortalte historiene sine
og sladra og slarva med disse folka.
Og så så jeg ham gå
to og en halv time tilbake.
Og jeg ser ham gjøre dette hver dag.
Lenge.
Og en dag slo det meg.
Guttungen er slett ikke lat.
Han måtte bare…
Han måtte bare finne formålet som ville få ham til å gå.
Så…
når dere ser ham…
si til ham:
"Papa, jeg ser deg.
Jeg er stolt av deg."
Stefaren min jobba ikke, fikk ikke jobb,
og faen ta alle som sa han burde få seg jobb.
Stefaren min var av en helt annen type.
Men han var berømt.
Han starta en gruppe på 50-tallet som ble populær på 70-tallet.
The O'Jays.
-Ja! -Ja.
Men han slutta dagen før de tjente en million dollar.
Jeg vokste opp med en mann som prøvde å bevise
at det som nok var hans største tabbe, slett ikke var det.
Jeg vet ikke om dere kjenner noen fra 70-tallet.
Alle disse folka fra 70-tallet har alltid noen elegante greier på gang.
Alltid kledd i silke uten noen grunn.
Han gjorde alltid noen 70-talls-greier med fingrene.
Og han hadde permanent, men ikke egentlig.
Stefaren min var kul. Og snakka til deg på en nedlatende måte.
"Jeg starta The O'Jays, det gjorde ikke du."
Alle setningene hans begynte på samme måte.
"Nei, kamerat, nei."
Jeg husker jeg sa til mora mi: "Hvorfor tok du meg med hit?"
Stefaren min innførte mange regler.
En av de viktigste reglene var ett glass juice per barn per dag.
Alt etter det: Drikk vann.
Det var regelen. Og du kunne ikke lure deg unna den,
for han delte ut drikkekuponger om morgenen.
Du våkner, går ned, og der står han.
"God morgen. Her er drikkekupongen din. Gjør som du vil med den."
Jeg var en smart unge.
Jeg sparte alle kupongene til slutten av uka.
Fredag la jeg dem på bordet.
"Jeg har fem kuponger, trenger fem glass juice."
"Nei, kamerat, nei."
"Fargen på dagens kupong er blå.
Ingen av disse er det.
Drikk vann."
Jeg ropte: "Jeg hater å bo her!"
Jeg kunne bare ikke forstå hvorfor denne mannen var så gjerrig.
Så en dag slo det meg. Han var ikke gjerrig. Han var blakk.
Og det er en forskjell.
Når du er blakk, beveger du deg i en annen takt.
Skjønner?
Du kjenner et konstant press på nakken,
og hver eneste avgjørelse du tar i livet, gjør presset litt større.
Dette handla ikke om juice. Det var ikke ekte juice engang.
Det var 99 prosent diabetes-på-flaske-vann med fargestoffer.
Men når juicenivået var lavt, pressa det på i nakken.
Det var reelt for ham.
Men jeg, en tiåring, ville bare ha litt juice.
Jeg kunne ikke se livet hans gjennom øynene til en 33 år gammel mann.
Dette er en mann som er gift med en kvinne med tre barn, og to av dem er ikke hans.
Vi har ikke penger.
Hun maser og lar ham aldri glemme det.
Juicenivået synker,
han kjenner presset på nakken,
og hver bidige dag på radioen hjemme hos oss,
hørte du bare:
People all over the world, join hands
Start a love train
Love train
Det overrasker meg at fyren ikke drepte oss alle.
Men jeg kunne ikke se livet gjennom øynene hans, for jeg var ti år,
og jeg hadde ikke kunnet forstå hva han gikk gjennom
før 40 år senere,
nå som jeg har mitt eget hjem, og ungene mine er ett og to.
Julie var på kjøkkenet.
Jeg hadde slutta i jobben som sykepleier for å kunne forfølge standup-drømmen.
Og jeg husker at jeg sjekka bankkontoen vår på nettet hver dag,
for saldoen var en indikasjon på hvor lenge jeg kunne forfølge drømmen.
Jeg sjekka og sjekka.
Jeg husker jeg sjekka en dag, og det sto null.
Og i det øyeblikket kjente jeg presset på nakken.
Og jeg innså at juicenivået var lavt.
"Hva skal jeg gjøre?"
Det enkle ville være å jobbe igjen, hvilket betyr økonomisk sikkerhet,
eller jeg finner ut hvordan jeg kan fortsette med standup.
Jeg visste hva jeg måtte gjøre.
Jeg gikk inn på kjøkkenet der Julie lagde mat,
så på henne og sa: "Julie…
…ett glass juice…
per barn, per dag.
Alle andre: Drikk vann."
Jeg driter i hva du gjør. Du blir akkurat som dem.
Vet dere hva?
Det var ikke før i 2005 at jeg skjønte hva stefaren min hadde lært meg,
da jeg så ham bli innlemmet i Rock and Roll Hall of Fame
med The O'Jays, like her borte…
Han lærte meg noe jeg ikke visste at han lærte meg:
Å aldri gi opp.
Den mannen gir aldri opp, den dag i dag, 81 år gammel.
"Jeg har et møte…"
Det er ingen møter, det er over.
Sett deg. Hører du?
Jeg har ett glass juice til deg.
Alt etter det: Drikk vann. Du kan reglene, du lagde dem.
Faren min lærte meg noe uten å være klar over det.
Jeg må ikke være helt bare fordi jeg er mann.
Jeg må ikke alltid ofre meg.
Alle forventer at mannen ordner opp. Faren min lærte meg: "Drit i det."
Jeg tilbrakte helgene hos faren min og stemora mi.
Faren min henta oss,
og vi hang med stemora mi og stesøsknene mine.
Stemora mi passa på oss hele helgen fordi faren min mekka bil.
Stemora mi var alltid sur.
Hun gikk i morgenkåpe som hun holdt sammen med én hånd.
Hun røykte og kjefta på oss.
"Jævla unger, går meg på nervene."
Hvorfor er hun så sint?
Jeg skjønte ikke at han hadde dumpa to unger til på henne.
Selvsagt er hun sint.
Du vet aldri hva folk tenker om deg før noe oppstår.
Jeg hadde en lekepistol.
Stemora mi sa: "Gi meg pistolen.
Vi skal spille faren din et puss.
Når han kommer inn, later jeg som om jeg dreper dere.
La oss se hva han gjør."
Jeg sa: "Herregud, vent nå litt.
Hvordan kom vi til drap? Hva med en vannballong?
Hvordan hopper man rett til drap?
Men dere kjenner meg. "Faen ta, skyt meg først.
Jeg vil se hva pappa gjør når jeg faller."
Faren min kom inn for å ta seg litt vann, Jacci har pistolen i morgenkåpa.
Hun inntar rollen: "Jeg er så lei av at du overlater ungene til meg.
Hun tar fram pistolen. Begynner å skyte.
Meg først, jeg faller.
Jeg ser på henne som ser på ham for å se hva han gjør.
Jeg vet at faren min er i ferd med å gå i superheltmodus.
For hvert skudd hun skjøt,
gikk mannen nærmere inngangsdøra.
"Hva er det med deg?"
Jeg reiste meg og sa: "Lar han alle i stikken?"
Det er én unge igjen, søstera mi, fem år. Jeg vet at han vil prøve å redde henne.
Da denne mannen skritta over meg…
på vei til døra, begynte jeg å le.
Nå ler de andre også, spøken er avslørt.
Faren min sa: "Hva…? Jeg skulle til å…"
"Du skulle ikke gjøre en dritt. Du lot alle i stikken!"
"Vel, faen, dere ble skutt. Hvorfor må jeg bli skutt?
Den dagen lærte jeg at jeg ikke må være helt.
Jeg sier det til kona: "Ikke sett meg i en heltesituasjon,
for jeg kommer til å svikte deg, lover."
Jeg har vært nykter i 23 år.
Jeg vet ikke om jeg ble nykter fordi jeg nådde bunnen,
eller om jeg ble lei av alt slitet som kreves for å være rusmisbruker.
Det er mye jobb å bruke dop.
Hvis dere kjenner noen som bruker dop: De er ikke late.
De er motiverte.
Du må være oppe hele døgnet, stjele, det er alltid noe dritt som skjer.
Bra dop kan dukke opp midt på natta.
Du kan ikke være lat. Du må stå på.
Det største problemet jeg hadde, var at jeg aldri så ut som jeg brukte dop.
Jeg så alltid sånn ut, og det var vanskelig å kjøpe dop
fordi langeren trodde jeg var spaner.
Hver gang sa han: "Stikk, jeg vet du er purk."
Jeg er ikke purk! Livet mitt er et rot, jeg trenger noe!
Jeg måtte overbevise langeren om at livet mitt var et rot for å få dop.
Jeg gikk tilbake til bilen: "Faen, dette er slitsomt."
Det som er rart, er at det tok tid før jeg kom i tilfriskning.
For jeg gjorde aldri sjuke ting.
Jeg gjorde små, dumme ting.
Jeg drepte aldri noen. Begikk ikke ran, gjorde ikke sånne ting.
Jeg gjorde teite ting som å bli anholdt to dager på rad.
Av samme politimann. Sånt noe.
Førerkortet mitt ble inndratt fra jeg var 17 til jeg var 20.
Alltid noe tull med førerkortet.
Begrensa, inndratt,
får ikke kjøre mellom 02:00 og 04:00, alltid noe tull.
Jeg husker en gang jeg var sammen med ei jente.
Hun sa: "La oss gå ut, jeg kjører." "Faen heller, jeg kjører."
Jeg kjører bilen hennes, gjør noe fylletull.
Politiet stanser oss.
Jeg får øyeblikkelig en idé.
Vi bytter plass mens vi kjører.
Du har førerkort. Han gir deg bot, jeg gir deg penger.
"Jeg tror ikke det." "Bytt plass." Så vi bytter.
Hun stopper bilen, politiet stopper.
Han går ut, men går ikke opp til førersiden av bilen.
Han går rett til meg på passasjersiden.
Jeg prøver å late som ingenting.
Han banker på vinduet: "Rull ned vinduet.
Jeg kan se deg gjennom bakruta.
Kom deg ut av bilen. Du skal i fengsel."
Satte meg i fengsel, hun kausjonerte for meg.
Neste dag, samme greia.
"La oss gå ut, jeg kjører." "Faen heller, jeg kjører."
Hopper inn i bilen, samme bil.
Samme tidspunkt, samme hjørne, samme politimann.
Jeg runda hjørnet, vi så hverandre i øynene.
Jeg og politimannen.
Jeg ser ham se på meg og si: "Hva faen driver du med?"
Denne gangen venter jeg ikke på ham.
Jeg stopper bilen, går ut
og setter meg i bilen hans, for jeg vet at jeg åker i fengsel.
Sånt gjorde jeg.
Livet bare spant, og det så aldri ut som om livet mitt var et rot.
Nå er historien litt morsom.
Foreldrene mine rydda alltid opp for meg.
Så det bare fortsatte å spinne.
Jeg sona sju dager i Bakersfield.
Og jeg husker at jeg…
Det var en mulkt som jeg lot bli til en arrestordre.
Jeg kjørte en bil jeg ga 600 dollar for,
noe som sier noe om ståa.
Den ene latteren er nok til at jeg fortsetter å fortelle.
Politiet stoppa meg og så at det ikke var bilbelter i bilen.
"Ingen bilbelter!" "Jeg vet det, jeg ga 600 dollar for den."
"Du kan ikke kjøre en bil uten bilbelte."
Han ga meg pålegg om å sette inn bilbelter.
Jeg finner ut
at det koster 600 dollar å sette bilbelter inn i en bil jeg ga 600 dollar for.
Det gjør jeg ikke.
Så jeg kjørte bilen til den brøt sammen. Da lot jeg den stå i veikanten,
henta basketballen baki og dribla hjem.
Jeg tenkte aldri noe mer på den bilen.
Et år senere henger jeg med fetteren min. Vi drikker og gjør noe tull.
Politiet ringes, navn sjekkes.
Navnet mitt kommer opp. "David, arrestordre."
De kjører meg fire timer nordover til Bakersfield,
der de holder meg fengslet i sju dager.
Jeg vet at det livet ikke er for meg.
For det som burde ha fått meg til å ringe mamma med en gang,
plaga meg ikke.
Ting som burde plage deg når du sitter inne, var greit.
Det som fikk meg til å ringe henne, var latterlig.
Jeg husker at jeg hadde sona to dager av en sju dagers dom.
En livstidsdom.
Og jeg husker at jeg spiste lunsj,
og midt i måltidet sa jeg…
Er jeg den eneste som syns maten er smakløs?
"Vil du ha litt salt?"
"Litt salt ville vært bra." "Gå og spør vakten, han skaffer deg litt."
"Står til?
Jeg er David. Sju, fire… Samme det. Du…
Karene og jeg snakka sammen, og…
…denne maten…
Den er litt smakløs."
"Vil du ha litt salt?"
"Litt salt ville vært fint." "Sett deg, jeg ordner det."
"Ja vel."
"Han kommer med salt til oss."
Jeg satt der i 35 minutter.
Så ham se på meg,
så at han ikke henta salt til meg.
Alle har gått, bortsett fra meg og vakten.
"Hei, du…
Jeg er David. Jeg vet du er opptatt.
Skal du hente saltet?"
"Nei, kamerat, nei."
Det var da jeg ringte mamma. "Du må få meg ut herfra."
"Prøver de å knulle deg?" Jeg sa: "Hva? Nei!
Men vi har ikke salt og pepper her inne,
og jeg kan ikke leve i en verden der jeg ikke kan krydre potetmosen min."
Hun sa: "Demp deg. Jeg skal få deg ut før noen knuller deg."
Det var meg den gang.
Jeg brydde meg ikke om noe.
Ingenting. For det var alltid noe tull,
og det bare fortsatte å spinne.
Jeg brydde meg ikke om noe. Bortsett fra den fordømte kokainen.
Å, den kokainen.
Kokain klarer på et eller annet vis å tære på den du er,
og du ser ikke at det skjer engang.
Har dere sett noen som prøver å oppføre seg edru?
Det er sånn en full faen tror en edru person ser ut.
Den kokainen var noe for seg selv.
Vet dere hva som er rart? Livet mitt begynte å snu
da jeg solgte bilen min til langeren.
Jeg glemmer det aldri. Jeg skrev 200 dollar på en serviett.
Ga servietten til langeren,
gikk hjem med 200 dollar i hånda. Som om livet mitt var topp.
Hoppehinka over den myke lekeplassen.
Jeg brydde meg ikke.
Kom tilbake tre dager senere for å kjøpe mer kokain.
Denne gangen kjøpte jeg kokain for 11 dollar.
Som jeg betalte med mynter.
Telte dem: "Fem, 10, 15, 20, 25, 30, 35…
"Det er én. Fem, 10, 15, 20, 25…"
Tok kokainen verdt 11 dollar og gikk hjem i regnet.
Stolt! En bil kjørte forbi, traff en pytt, spruta på meg.
Det var doplangeren i bilen min.
"Jævelen kunne ha gitt meg skyss."
Men jeg brydde meg ikke.
Det var ikke før kokainen begynte å snakke til meg
at jeg begynte å våkne.
Kokainen sier ikke hva du skal gjøre.
Den foreslår ting på en passivt aggressiv måte.
Jeg sto og hang og gjorde ikke noe.
Kokainen kom bort og hviska meg i øret.
"Kanskje det er på tide å vurdere å suge pikk."
Jeg sa: "Nå holder det! Jeg skal på rehabilitering!"
Når jeg sier at jeg løp 13 kilometer på tre minutter…
Sånn: "Nei!"
Rehabiliteringssenteret var stengt. "Vi har stengt."
Jeg sa: "Det driter jeg i! Jeg må inn."
Hun så på meg og sa: "Å, vennen.
Du hørte pikksuger-stemmen, ikke sant?"
Jeg sa: "Ja, det gjorde jeg!"
Hun gikk, jeg så ut vinduet. "Det er pikk der ute!"
Men jeg kan stå her og si: "Tjuetre år, jeg har aldri sugd pikk."
Kona mi sier: "Hvorfor tror du vi vil suge pikk, når ikke du vil?"
Jeg sa: "Julie…
…min historie er ikke din historie.
Jeg snakker om å suge pikk for dop. Du suger pikk av kjærlighet."
Jeg ber ikke om det engang. Hun er så negativ.
Du ber en kvinne suge deg, og hun sier: "Greit."
Later som de ikke vil, som om det vil avskrekke meg.
"Jeg skal snakke deg gjennom det. Sånn, ja. Der har du det."
"Sånn, ja." Aner ikke hvorfor vi hysjer på dere.
"Der har du det."
Når dere kommer hjem og gjør det, sier en av dere: "Sånn, ja…"
Og den andre sier:
Jobben min
er å ta lærdommen som funker,
ta den med meg, og la tullet ligge igjen.
Det er det jeg vil.
Det var tider da vi ikke klarte det.
Da vi vokste opp. Vi var ikke alltid på topp.
Jeg har en stesøster, Robin.
Robin er døv.
Og en skulle tro at vi ville ha lagt ting til rette for henne.
For eksempel at noen i familien lærte seg tegnspråk.
Når jeg sier at vi er en elendig familie…
Den dag i dag har ingen tenkt på det.
Når vi snakker med Robin, roper og tramper vi bare.
"Robin! Vil du ha noe å spise? Robin!"
Vi fant ut at Robin har selektiv hørsel, hører det hun vil høre.
"Robin, vil du ha noe å spise?" "Jeg vil ha is."
"Hjelper du oss med oppvasken?"
Din kødd, du hører oss.
Vi kan ikke kommunisere med Robin.
En dag innhenta det faren min.
Jeg glemmer det aldri. Jeg var 13, så det betyr at Robin var 18.
Og jeg husker at alle satt i stua og så på TV.
Og fra et eller annet sted hørte vi plutselig:
Og faren min sa: "Hva?"
Hva er den lyden?"
"Jeg vet ikke", sa jeg.
Faren min bestemmer seg for å undersøke.
Jeg blir med.
Lyden fortsetter.
Lyden fører oss gjennom kjøkkenet, ned kjellertrappa. Halvveis nede,
skjønner jeg hva som foregår. Og jeg er 13.
Han er 36.
Jeg vet at han vet.
Jo nærmere vi kommer lyden, jo saktere går faren min.
En skulle tro vi var i et hjemsøkt hus klokka tre om natta.
Langt der nede,
hånda mi på skulderen hans, hånda hans på hånda mi på skulderen hans,
mens vi smyger oss mot denne lyden.
Vi runder hjørnet,
Robin og kjæresten hennes er der inne, de knuller…
som om ingen var hjemme!
Jeg har aldri sett faren min rådvill. Aldri.
Han står like langt unna dem som jeg fra dere.
Dette er alt han fikk til: "Robin! Slutt med knullinga!
Slutt med knullinga!"
De hører ikke en dritt!
Jeg er 12. "Herregud! Hva er det som skjer?"
Nå bestemmer faren min seg for å ta gutten på skulderen.
Men jeg tror han frykta å bli sugd inn i en slags rar trekant.
Så han strekker seg, holder hånda mi, jeg holder i døra.
Han strekker seg, de knuller. Han roper: "Robin!
Slutt med knullinga!"
Og jeg: "Herregud!"
På nattbordet står det et glass vann.
Faren min griper tak i det og kaster vann på dem begge.
De skiller seg.
Faren min sier: "Hva faen, Robin? Hva faen driver du med?"
Robin sier: "Jeg visste ikke."
Faren min så på henne og sa:
Jeg er David Arnold!
Tusen takk!
Det var en glede.
Takk.
SKREVET OG FRAMFØRT AV DAVID A. ARNOLD
Jeg kalte showet It Ain't For The Weak
fordi jeg har holdt på med dette i 27 år i et vakuum,
stort sett som en ukjent i bransjen,
og det at jeg fortsatt har denne gløden for dette, etter så lang tid…
Det klarer du ikke uten å ha en viss styrke til å fortsette.
Denne bransjen er ikke for de svake.
Jeg gjør meg klar til å dra på turné. Jeg besøker 20 byer fram til 29. januar,
når jeg framfører og spiller inn min andre Netflix-spesial.
Det betyr at jeg kommer til å gjøre settet minst hundre ganger,
og i løpet av de neste månedene
skal jeg forberede og finjustere og slipe og skjære,
og gjøre settet om og om igjen.
For noen år siden begynte jeg å legge ut komedie-videoer om og med familien min.
Antall følgere på sosiale medier eksploderte,
og det har gjort standupen min kjent.
Vær klare. Ha noe å si.
Vi gjør oss klare til å diskutere hvor vi skal på familieferie,
igjen, slik vi gjør hvert år.
-Ja. -Så jeg har samla de tre…
-Personene i det andre… -Personene?
De tre andre personene som bor her. Så vi kan se hva de…
Personene som teller, hvis meninger betyr mest.
Nei. Personene som gjør deg framgangsrik.
Jeg fjerner alt det der.
Ok. Da begynner vi.
Jeg tror, helt ærlig, at
David og jeg ble satt på jorda for å være her for hverandre.
Gud plasserte oss her for den andre.
Han for å være partneren min, og jeg for å være hans.
Når jeg ser ham på scena og han snakker om familien vår,
gjenopplever jeg det.
Jeg ser hans perspektiv på ting.
Mange ganger får jeg lyst til å gå opp og si:
"Men jeg må fortelle dere dette fra mitt perspektiv."
Jeg vil dele hva jeg føler og hva jeg mener.
For det meste er jeg for opptatt med å le til å i det hele tatt vurdere det.
Jeg har en på 14 og en på 16. Nå skal dere høre.
Disse nye ungene
er de mest bortskjemte menneskene jeg har møtt i mitt liv.
Men her er greia.
Jeg vet at de er sånn fordi vi lagde dem sånn.
-Jeg er Anna Grace. -Jeg er Ashlyn.
Jeg er den eldste av oss.
-Jeg er yngst og 14. -Og jeg er 16.
Det har vært gøy å vokse opp med pappa.
Han gjør alt så gøy og morsomt.
For å være ærlig…
Det har vært gøy å vokse opp med pappa.
Han har gjort alt så morsomt.
Men han er også en far. Så han er streng og gir oss regler.
-Så, ja. -Vi aldri kan ta ham på alvor.
For han er komiker, alltid morsom.
Så når han prøver å lekse opp for oss, ser jeg bare på ham: "Det er morsomt."
Han vet det ikke.
-Det er vanskelig å ta ham på alvor. -Ja.
I kveld skal jeg opptre
på verdensberømte Laugh Factory,
en klubb jeg har opptrådt på siden jeg begynte med standup.
Og Jamie Masada, eieren av klubben, har alltid støttet meg,
og det er en treningskveld.
Jeg og vennene mine skal opptre,
og sitte og slarve etterpå, slik komikere gjør.
Alt er forberedelser til Netflix-showet.
-Hvordan preppa du for Netflix-showet? -Turnerte.
Jeg besøkte 20 byer.
I de siste seks månedene, tjue byer, fem show per by,
så hundre ganger. Jeg har gjort dette settet hundre ganger.
-Du er herr Struktur. -Ja.
Det kan brenne, en unge blir kidnappa…
Seriøst!
-"Dave, det er et barn der!" -Glem det, hold deg til settet.
Han ville sagt: "Drit i de teite vitsene dine."
Du lå i senga med Paul.
Jeg husker Paul så på deg og sa:
"Anna Mae, denne guttungen blir bare en klovn."
-Ja. -Er det ikke utrolig?
Ja, han sa jeg kom til å bli en klovn.
-Og se på deg. -Da jeg var seks måneder gammel.
Jeg vet det. Se på deg, en reinspikka klovn.
Å komme hit og gjøre dette…
Jeg føler at jeg har gjort det jeg skulle.
Og jeg føler at…
jeg kan legge dette…
…bak meg og gi slipp.
For jeg tar med meg alt dette overalt,
alt det gode jeg lærte her av bestefar og bestemor.
Det er godt å være i hjembyen min.
-Ser man det… -Hei, står til?
-Står til, Tam? -Fint å se deg.
Du ser bra ut.
Hvor er mamma?
Mora di er der inne og styrer som hun alltid gjør.
Prøver å ta over huset mitt.
Mora mi ga søstera mi et råd som endra livet mitt.
"Gå aldri ut med en mann som ikke bruker klokke."
"Hvorfor ikke?" "Han bryr seg ikke om hva klokka er.
Det betyr at han ikke har noe å gjøre." Jeg sa: "Dæven!"
David og jeg har alltid vært…
Jeg har vært veldig ærlig overfor barna mine.
Jeg framstilte aldri meg selv som en perfekt mor.
-Jeg var ikke det. Jeg var et menneske. -Ja.
Og jeg gjorde feil,
men jeg ville at alle barna mine skulle se menneskeligheten min.
For vi er alle mennesker.
Og jeg var nok litt for ærlig med noen ting.
Ja. Du sa at faren min ikke var faren min.
-Han ble veldig opprørt. -Ja.
Da jeg var 17,
fant jeg ut at han som oppdro meg, Eddie,
faktisk var adoptivfaren min.
Jeg trodde han var den biologiske faren min.
Og alle visste det, bortsett fra meg.
Pappa!
-Pappa! -Hvem er det?
-Hei! -Dave!
-Hva skjer? -Står til?
-Hva gjør du? -Hvordan går det?
-Bra. -Godt å se deg.
Jeg er ikke vant til at du kommer ut sånn.
Du vet.
Jeg er virkelig ikke det. Vet du hva jeg tenkte da jeg så deg?
Jeg husker at du kom over plenen,
da du skulle være ute og se etter jobb.
Husker du det?
Jeg skulle aldri gjøre noe annet enn dette.
Faren min forsto meg aldri.
Faren min… Faren min er ingeniør, pensjonert.
Han jobber.
Han forstår ikke "jobber ikke." Det gir ingen mening.
Da jeg var liten, sa han: "Jeg har aldri sett noen leke hele dagen.
Det er alt du gjør. Kødder rundt og leker."
Hva? Hvorfor?
-Hva er dette? -Jeg rydda i…
Rydda i skuffen. Jeg fant alt mulig.
Husker du kvitteringene fra da jeg fikk deg ut av fengsel seks ganger?
-Hvorfor vokser antallet hver gang? -Det var egentlig sju ganger.
Stemora mi passa på oss hele helgen fordi faren min mekka bil.
Stemora mi var alltid sur.
Hun gikk i morgenkåpe som hun holdt sammen med én hånd.
Hun røykte og kjefta på oss.
"Jævla unger, går meg på nervene."
Jeg vet bare at du…
…ofte var opprørt.
Var opprørt, men det jeg…
Jeg fortalte ham dette, og jeg må bare fortelle deg…
hvor takknemlig jeg er…
…for at du passa på oss.
Jeg vet det ikke var lett.
Og når jeg ser dette, skjønner jeg ikke at du ikke…
-Kverka deg. -Kverka meg.
Jeg tror at for meg…
Det betyr så mye for meg at du…
Du ga meg navnet ditt, og adopterte meg og tok vare på meg.
Selv etter at du og mamma ble skilt.
Vel, David…
Man blir ikke nødvendigvis en far bare fordi man får en unge.
Det må en far til for å oppdra et barn og gjøre ham til en mann.
For å være ærlig, elsket jeg deg fra første øyeblikk.
Du var omtrent fire måneder gammel,
og jeg har elsket deg hvert øyeblikk siden da.
Jeg skjønte hva stefaren min hadde lært meg
da jeg så ham bli innlemmet i Rock and Roll Hall of Fame
med The O'Jays, like her borte…
Han lærte meg noe jeg ikke visste at han lærte meg:
Å aldri gi opp.
Den mannen gir aldri opp, den dag i dag, 81 år gammel.
"Jeg har et møte…" Det er ingen møter, det er over.
-Her er vi. -Jeg skal ikke juge.
Dette er veldig stas, for jeg har aldri vært her.
-Ja. -Jeg tok det for gitt at…
-At jeg hadde vært her? -At du hadde vært her før.
Uansett hvilke drømmer du har…
Bare jobb med å gjøre det. Skjønner?
Det er alt du kan gjøre. Gjøre arbeidet.
Arbeidet gir gode resultater.
Hvis du gjør jobben.
Jøss, husker du…
Husker du dette bildet?
Jepp.
Det ble tatt på Leo's Casino.
-Og hvem er det? -Freddie Arrington, han var konferansier.
Så, det å opptre på Leo's Casino var som å opptre på Apollo?
Leo's, eller Leo's Casino, var det store stedet i Cleveland
der alle de store opptrådte.
Og Freddie Arrington var konferansier.
-Alltid konferansier. -Ja vel.
-De fleste showene på Leo's… -Hvor gamle var dere?
I tjueårene, tidlig i tjueårene.
Jeg er stolt av David,
at han har så stor suksess.
Ferdighetene hans som forfatter, skuespiller og komiker.
Men jeg er mest stolt av mannen han har blitt.
Jeg er stolt av Davids karakter.
Jeg elsker måten han er far til barna sine på.
Jeg elsker måten han elsker kona si på.
Det forteller meg at jeg oppdro en mann med enestående karakter,
og det gjør meg glad.
Jeg gikk ut av videregående med elendige karakterer.
Nei, hør på meg.
Jeg vet ikke engang om jeg fikk vitnemål. Jeg bare stakk med dem jeg kom med.
Det er ingen tvil om at det er dette jeg skal gjøre.
Det er ingen tvil om at jeg var dårlig på skolen for en grunn.
Det er ingen tvil om at jeg har vært i rehabilitering tre ganger.
Jeg trengte alle de erfaringene for å bli den jeg er i dag.
Så jeg kan fortelle historiene mine.
Jeg gikk ut som klassen dårligste elev.
Jeg gikk ut fra denne skolen med bortimot strykkarakter.
Jeg hadde ikke…
Tankene mine var alltid et annet sted.
Jeg var alltid… Jeg vet ikke hva det var.
Dette stedet var så digert,
og det føltes som om alt foregikk i hundre kilometer i timen.
Husker du dette?
Suksessgalleriet, skolens Hall of Fame?
Ja, jeg husker dette.
Vi gikk i samme… Dette er klassen min.
-Ja. -Vi gikk ut…
Han skriver og produserer for TV. Hollywood-komedier.
Greit. Så når blir jeg…
Kom an, jeg må være på veggen.
Jonathan har ikke vært her med Netflix. Jeg må være på veggen.
Dette er utrolig.
Comedy Cellar er som
det Laugh Factory og The Comedy Store er i L.A.
Det er komikernes mekka i New York.
Det er der alle som har et navn, jobber på stykket sitt.
Den første uka på turné får jeg en melding fra kona:
"Savner du oss?"
"For å være ærlig…
Det går bra, ok?"
Vi har vært hjemme i 18 måneder.
La oss ikke late som om vi ikke går hverandre på nervene.
Vi er i New York.
Jeg opptrer på Caroline's Comedy Club, på Broadway.
Jeg husker at jeg gikk inn i salen, og den var så stor, hele øyeblikket.
For Caroline's er det klassiske, historiske stedet for standup i New York.
"Vi kan ikke la barna falle og skade seg selv."
Det er derfor alle har peanøttallergi.
Deltakelsespokaler og peanøttallergi henger sammen.
Fullt hus.
-Er det? -Ja.
-Ja vel. -Utsolgt.
-Stemmer.
-Er du litt nervøs? -Herregud. Hva skal jeg gjøre?
-Jeg spør om det hver gang. -Hun spør hver gang.
Komediekulturen i New York er noe helt annet
enn det jeg har sett andre steder.
Komikere i New York jobber beinhardt.
Takk.
-Kom igjen, fetter. -Står til?
-Bra. Stort publikum. -Fint.
Vi nådde tallet og mer til.
Ledelsen er fornøyd.
Står til?
Der er Chad.
-Står til? -Bare bra. Er du klar?
Ja visst.
Denne veien.
Jeg har gjort standup i årevis uten at folk har visst hvem jeg er.
Dette er første gang jeg har vært på turné,
i løpet av de 27 årene jeg har holdt på med dette,
at folk kommer for å se meg, har kjøpt billetter.
I kveld er det utsolgt,
og alle de folka kom fordi de vet hvem David A. Arnold er.
Elsker dere.
Står til?
Hva skjer? Jeg ser deg!
Vi er på Hanna Theatre i Cleveland i Ohio,
der jeg gjør meg klar til å filme for Netflix i morgen kveld.
Dette stedet skal koke.
Dette skjedde ikke over natta.
Dette ble ikke servert på sølvfat.
Alt jeg har blitt velsigna med, har jeg jobba for.
Noen vil si at jeg kom ut av intet, at jeg bare dukka opp.
Nei.
Jeg har gjort dette lenge.
Jobba,
holdt ut,
jobba beinhardt.
Takla og overvunnet avvisning etter avvisning.
Jeg har møtt mange hindringer på reisen.
Det største har vært meg selv, tankegangen og holdningen min,
men hver dag har jeg jobba for å bli litt bedre enn jeg var dagen før.
Jeg har kommet langt, og jeg har fortsatt en lang vei å gå,
men jeg er stolt av det jeg har oppnådd,
for det har gjort meg bedre, sterkere og mer forberedt på øyeblikk som dette.
Familien min skal vite at de har en sønn, en bror, en far og en ektemann
som gir alt han har.
Mange tilbringer livet med å komme med påskudd.
Jeg nekter å leve i skyggen av "hva hvis?"
I dag oppfyller jeg min skjebne.
Denne reisen skal ikke være enkel. Den skal være tøff.
Det skal være utfordrende, for denne reisen…
…er ikke for de svake.
Mine damer og herrer,
David A. Arnold!
Tekst: Sissel Drag