Downloaded from YTS.MX
‎Foarte mulți își trăiesc viața ‎căutându-și scuze.
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Eu refuz să trăiesc ‎în umbra lui „Cum ar fi?”.
‎Vreau ca familia mea să știe ‎că are un fiu, un frate, un tată și un soț
‎care încearcă din toate puterile.
‎Azi e ziua când pășesc ‎pe calea destinată mie.
‎Drumul ăsta nu e menit să fie ușor.
‎E menit să fie greu.
‎E menit să fie plin de provocări, ‎fiindcă drumul pe care merg…
‎nu-i pentru cei slabi de înger.
‎Doamnelor și domnilor,
‎David A. Arnold!
‎Salutare…
‎Cleveland, Ohio!
‎Ce faceți?
‎Luați loc!
‎Dumnezeule! Ultima oară am făcut asta ‎la un club de comedie.
‎Acum suntem într-o sală de spectacole. ‎Ce mama dracului se întâmplă?
‎Sunt așa de bucuros să ies, ‎că nu știu ce să mai fac.
‎Să vă zic ceva!
‎- Bun venit acasă! ‎- Mulțumesc mult! Mă bucur să fiu aici.
‎E bine să fii acasă. ‎Vremea e de rahat, dar…
‎Le-am zis copiilor… ‎Stăm la L.A. și n-au mai fost aici.
‎Fiică-mea are niște blugi ‎cu ditamai gaura.
‎I-am zis: „Sunt -12 grade, ‎o să-ți înghețe fundul.”
‎Copiii nu ascultă. „Mă descurc.” ‎Când am ieșit, i-au înțepenit genunchii.
‎Făcea: „Chestia asta e…”
‎M-au sunat exact la țanc.
‎Am fost în turneu în ultimele șase luni.
‎Am fost în vreo 20 de orașe.
‎Și efectiv, am plecat exact la țanc.
‎Fiindcă trebuia să plec dracului de acasă.
‎Era… Nu puteam…
‎Am stat acasă o veșnicie. ‎Știți că au zis două săptămâni?
‎Când au zis două săptămâni, ‎mi-am zis că merge.
‎O să vorbesc cu copiii, ‎să văd ce fel de oameni cresc.
‎O să ascult poveștile nevesti-mii ‎în întregime, de la cap la coadă.
‎Nu știu la voi, ‎dar la mine acasă, nu e ușor.
‎Ați ascultat povestind pe cineva ‎care nu se pricepe la povestit?
‎După șase minute, te întrebi: ‎„Despre ce mama mă-sii vorbești?”
‎După 13 minute: ‎„Ca să nu lungesc povestea…”
‎Nu, fată, am depășit momentul ăsta ‎acum 13 minute.
‎Acum vreau s-o închei.
‎După șase săptămâni, am început ‎să stau prin parcarea magazinului.
‎Erau numai bărbați.
‎Am trecut pe acolo ‎și erau numai bărbați, stând în mașină.
‎Am întrebat ce se întâmplă. ‎„Nu mai putem sta în casă, jur.”
‎Fumau și se uitau pe geam.
‎„Omor pe cineva dacă mă întorc.”
‎N-ar trebui să stăm atâta împreună.
‎Eram împreună toată ziua, zi de zi.
‎N-ar trebui să stăm atâta împreună.
‎Te trezeai și te gândeai: ‎„Asta fac toată ziua?”
‎Ar trebui să fim împreună ‎vreo zece ore pe zi,
‎iar din astea, opt să dormim, înțelegeți?
‎Așa, ne rămân două ore pe zi ‎să ne distrugem relația,
‎dacă asta o să facem.
‎În prima săptămână de turneu, ‎nevastă-mea îmi scrie:
‎„Ți-e dor de noi?”
‎„Trebuie să fiu sincer.
‎Mă descurc, da?”
‎Când stai acasă…
‎Mai întâi, când stai acasă cu cineva, ‎vă călcați pe nervi.
‎Totul ne călca pe nervi.
‎Ați remarcat că nu poți ‎să te ridici și să-ți vezi de treaba ta,
‎fără să ți se ceară tot timpul ceva?
‎De cum mă ridicam: ‎„Unde te duci, la bucătărie?”
‎„Nu, iau telecomanda.”
‎„Dă revista aia!” ‎„De ce vrei tot timpul ceva?”
‎De cum mă ridic, ‎vrea să-i aduc sau să duc înapoi ceva.
‎Ia-ți singură ce-ți trebuie!
‎Lasă-mă și pe mine să trăiesc! Înțelegi?
‎Fir-ar să fie!
‎Stăteam amândoi pe canapea, ‎așteptând să cedeze celălalt.
‎Nu voia niciunul să se ridice, ‎fiindcă trebuia să-i aducă ceva celuilalt.
‎Era să facem pe noi, înțelegeți?
‎„Jur că mai bine fac pipi pe canapea ‎decât să-ți mai aduc ceva. Jur.”
‎Nevastă-mea bea enorm de multă apă. ‎Mai e cineva…?
‎Din ăia care au tot timpul o sticlă…
‎Da, nu ne place de voi.
‎Ăștia care beau apă cred tot timpul ‎că și alții vor apă.
‎„Vrea cineva apă?” ‎„Nu, doar tu. Numai tu vrei.
‎Mergem la magazin, găsim câtă apă vrem.”
‎Nevastă-mea e în stare ‎să-și ia apă oriunde se duce.
‎Nu-și uită niciodată apa,
‎decât seara, când mergem la culcare.
‎Fiecare seară începe la fel la mine acasă.
‎„Ce e?”
‎„Cred că mi-am uitat apa.”
‎De ce faci așa? ‎N-ai apă în buzunarele pijamalei.
‎Apoi devine pasiv-agresivă: ‎„Dacă ajungi întâmplător la parter,
‎poate îmi aduci niște apă.”
‎Cine ajunge întâmplător la parter? ‎Doar nu te duci la baie și îți zici:
‎„Rahat! Am ajuns întâmplător la parter.
‎Să-i duc apă lui Julie, ‎dacă tot sunt la parter.”
‎Ia-ți naibii singură!
‎Ne călcam pe nervi, ne certam…
‎Ne certam, nu glumă.
‎Eu și nevastă-mea ne certăm zi de zi. ‎Zi de zi. Nu certuri mari.
‎Dar zi de zi, ne punem mâinile în șold: ‎„Ia zi, fată! Vrei ceartă sau nu?”
‎Așa îmi zice ea mie zi de zi.
‎Mi-e frică de ea!
‎Eu și nevastă-mea ne certăm. ‎Știți de cât timp suntem împreună?
‎Ne certăm și în fața ta,
‎vorbind despre tine,
‎și ni se fâlfâie că ești acolo.
‎Ați ieșit cu vreun cuplu ‎care s-a luat la ceartă?
‎Te gândești: ‎„Se încinge treaba. Să plecăm?”
‎Eu zic: „Ți-am zis că nu vreau ‎să mâncăm cu ei, dar tot m-ai adus.
‎Așa că mi se rupe, Julie, mâncăm și gata.”
‎Ne certăm fiindcă știm că nu poți fi…
‎Am stat prea mult în casă. ‎Am stat prea mult împreună.
‎Suntem împreună de suficient timp ‎ca să fim de acord amândoi
‎că ne pasă la fel de puțin ‎de ce spune celălalt.
‎Știți de cât timp e nevoie pentru asta?
‎Vorbeam cu ea alaltăieri ‎și pe la jumătate, a ieșit din cameră.
‎N-a făcut niciun anunț, a ieșit și gata.
‎Și nu m-am simțit jignit. Era logic. ‎Trebuia să fi plecat mai devreme.
‎Multe relații n-au trecut ‎de pandemia asta.
‎Unii erați în relații și n-au mai mers.
‎Ați înțeles că nu mai vreți ‎să fiți cu omul ăla.
‎Un prieten și-a părăsit toată familia.
‎Vă zic, a ieșit din casă ‎și nu s-a mai întors.
‎Știți când verifici cutia poștală? ‎Nu anunți că te duci s-o verifici.
‎Te duci și o verifici.
‎A ieșit din casă ‎și de atunci nu l-am mai văzut.
‎Dar când îți părăsești familia…
‎Aș zice că părăsitul familiei presupune ‎să dispari și să nu mai dai niciun semn.
‎Tipul ăsta, nu. ‎Când îi scriu, îmi răspunde.
‎I-am zis: „Unde ești?”
‎„Am plecat.” Poftim?
‎„Te întorci?”, zic. „Nu.”
‎Cine mama mă-sii își părăsește familia
‎și le scrie mesaje prietenilor din trecut?
‎Trei luni după asta, de câte ori ieșeam, ‎nevastă-mea făcea: „Unde pleci?”
‎„Stai liniștită, mă întorc. Înțelegi?
‎Nu-mi las lucrurile aici.”
‎Amicul meu așa a făcut.
‎Avea o colecție de pantofi uriașă, ‎de vreo 25.000 de dolari.
‎A lăsat tot. Nu s-a întors să ia nimic.
‎Înțelegeți cât de ofticat trebuie să fii ‎ca să nu iei nimic?
‎Ieși pe ușă cu hainele de pe tine și gata.
‎Închipuiți-vă ce rea e situația acasă,
‎dacă zici: „Hainele astea mi-ajung ‎s-o iau de la capăt. Renunț la tot.
‎N-am nevoie de ochelari, de acte, ‎de nimic din toate astea.
‎Mai bine îmi fac alte acte ‎decât s-o mai văd.”
‎Așa a fost.
‎I-am zis nevestei: „Dacă plec, îmi iau tot ‎și jumătate din ce ai tu, da?”
‎Nu face nimeni așa ceva.
‎Fiindcă știu prea bine ‎ce-i cu viața mea, ca să…
‎Am exact vârsta ‎crizei de la jumătatea vieții.
‎Am ajuns la vârsta aia.
‎Mai ales la Hollywood, ‎e vârsta la care îți lași prima nevastă,
‎o iei pe a doua, mai tânără,
‎și o suporți câte zile o avea.
‎Uitați-vă la femei ‎când zic că e timpul să fie lăsate.
‎Uitați-vă la voi!
‎Tocmai asta e! ‎Teoretic, e super și distractiv.
‎Ceva nou, distractiv.
‎Dar în realitate, va trebui să faci ‎cu cea nouă tot ce ai făcut cu prima.
‎Nu se întâmplă nimic nou.
‎Înțelegeți? Nu-i nimic nou.
‎O să am aceleași discuții.
‎Dacă-mi iau soție tânără, ‎trebuie să-i fac un copil.
‎Fiindcă trebuie să aibă ce a avut prima.
‎Ar zice: „Cu ea ai un copil, ‎cu mine n-ai nimic.
‎Vreau să văd un…”
‎Prostiile astea.
‎Acum mă duc la nunta primei fiice ‎cu un copil de șase luni. Am 68 de ani.
‎Mi-e somn de mor.
‎Nu sună distractiv.
‎Un amic… Doi prieteni de-ai mei ‎s-au despărțit de prima nevastă.
‎Acum sunt însurați cu unele ‎cu 15 ani mai tinere decât ei, pe puțin.
‎Unul tocmai a sărbătorit ‎trei ani de la nuntă.
‎El și nevastă-sa.
‎Ea, cu 15 ani mai tânără decât mine. ‎El, de vârsta mea.
‎Închipuiți-vă un filmuleț cu ei ‎dansând la petrecere.
‎Ea dansează de n-are aer.
‎Amărâtul se chinuie.
‎Face mutre de moș când dansează.
‎L-am sunat și i-am zis: ‎„Frate, dă jos clipul!
‎Se vede că te chinui. Dă-l jos imediat!”
‎Eu nu fac așa ceva.
‎O să stau cu nevastă-mea,
‎să mâncăm snackuri ‎și să ne ramolim împreună.
‎Asta o să facem.
‎Nu fac eu așa ceva.
‎Încercăm să alungăm copiii. ‎Asta avem de făcut.
‎Dacă vreți să vă împrospătați relația, ‎scăpați de copii.
‎Am doi copii, de 14 și 16 ani.
‎Să vă zic ceva! ‎Întâi de toate, copiii de acum
‎sunt cei mai răsfățați oameni ‎pe care i-am întâlnit vreodată.
‎Mă auziți?
‎Dar uite care-i treaba!
‎Știu că sunt așa ‎fiindcă așa i-am făcut noi.
‎Ai mei sunt…
‎Toți vor să facă pentru copii mai mult ‎decât s-a făcut pentru ei.
‎Dar dacă mă gândesc, eu am ieșit bine.
‎Deci care mă-sa e scopul? Ce vreau să fac?
‎Așa mi-am dat seama că exageram.
‎Fiică-mea Anna Grace a făcut 16 ani.
‎Mă sună și zice: „Vreau să vorbim.”
‎Eu nu i-am zis niciodată așa ceva tatei.
‎De fapt, sincer vorbind, ‎preferam să nu vorbim.
‎Zice: „Vreau să vorbim.
‎Fac 16 ani. Vreau să vorbim ‎despre ce mașină mi-ar plăcea.”
‎Eram curios ce credea ea că primește.
‎Zice: „Am pus ochii pe un jeep Mercedes.”
‎„Ce crezi tu că se întâmplă aici,
‎ca să ai vreodată un jeep Mercedes?
‎De ce crezi că primești ‎o mașină de 100.000 $?”
‎În general, Julie le apără, orice ar zice. ‎Aude asta și se enervează.
‎Vine și zice: ‎„Stai! Eu i-o trag și n-am Mercedes.
‎În niciun caz nu primești jeep Mercedes.
‎Primești o Toyota din '98. ‎Cară-te de aici!”
‎Cum să crezi că primești un jeep Mercedes?
‎Fiindcă au primit totul.
‎E generația care a primit absolut totul.
‎E generația cu premii de participare.
‎Asta e. Să vă zic ceva!
‎Aveți premii de participare acasă?
‎Copiii voștri nu vor face nimic, auziți?
‎Vă zic, e o tâmpenie.
‎Chestia cu „toți suntem învingători”.
‎Nu, nu suntem!
‎Am cunoscut niște ratați în viață.
‎Și muncesc prea mult, ‎ca să fiu pus în aceeași oală cu ei.
‎De ce să plece câștigătorul ‎cu ce a primit și învinsul? Spuneți-mi!
‎Ce-i învățăm? Toți sunt învingători. Nu!
‎Nu există credit de casă ‎de participare, nu?
‎Când ați fost la bancă și au zis
‎„Ești rău-platnic și ai venituri mici, ‎dar la banca asta, toți sunt învingători”?
‎„Poftim creditul, succes!” ‎Fugiți de-aici! Nu-i adevărat!
‎Ei au premii de participare, diplome…
‎Adoră să le dea diplome copiilor, ‎sunt preferatele lor.
‎Fiică-mea a venit acasă ‎în clasa a III-a cu o diplomă
‎fiindcă s-a oferit voluntară la școală.
‎A înrămat-o și a pus-o pe perete ‎lângă licența maică-sii. Mândră!
‎Am zis: „Dacă nu dai jos prostia asta…
‎La cât a muncit maică-ta,
‎tu agăți o diplomă că ai împărțit paie ‎când ați băut suc la cutie?”
‎Noi nu facem așa ceva.
‎Tot timpul o diplomă, ‎un premiu de participare…
‎Știți care-i problema? ‎Terenul de joacă prea moale. Asta-i.
‎Terenul e prea…
‎Pe vremea mea, ‎terenul de joacă era asfaltat.
‎Era betonat, erau cioburi pe teren.
‎Cădeai, te juleai la genunchi, ‎sângerai, te ridicai și te jucai iar.
‎Ați fost la un loc de joacă de acum? ‎Mai ales în zonele bune.
‎Pe jos e burete.
‎Au schimbat componența solului ‎ca să-i protejeze pe nenorociții ăștia.
‎Și acum țopăie prin viață, ‎de parcă totul e nemaipomenit.
‎Dumnezeule!
‎Nu e adevărat!
‎Toate astea nu-s adevărate.
‎Dar așa se face.
‎Eu am crescut în anii '80. ‎Știu că se făceau prostii pe atunci.
‎Știu că făceam greșeli,
‎dar treaba mea e ‎să găsesc lecțiile de viață bune,
‎să le extrag și să las în urmă greșelile.
‎Asta mi-e treaba și așa fac cu copiii. ‎Fiindcă vreau să aibă în ei lucrul ăla.
‎Știți? Asta le zic tot timpul.
‎Trebuie să ai lucrul ăla ‎care te face să răzbați când e greu.
‎Fiindcă o să fie greu. ‎Înțelegeți? Viața n-o să-i cruțe.
‎Mi se rupe ce grozav erai în liceu ‎sau facultate. Trebuie să ai lucrul ăla.
‎Eu am terminat liceul ‎ultimul din promoție.
‎Înțelegeți?
‎Pe listă, numele meu era ‎deasupra tipului care a tipărit lista.
‎Nu puteai să cobori mai jos.
‎Dar am lucrul ăla în interior
‎și m-am străduit să-l aibă și copiii mei.
‎Trebuie să aveți lucrul ăla.
‎Și încerc să fac una-alta. ‎De exemplu, jucam volei cu copiii.
‎Mult timp, ‎le-am dat premii de participare.
‎Apoi am văzut ‎că le dă o percepție de sine greșită.
‎Nu-mi place.
‎Dacă mai jucăm, să jucăm ceva adevărat.
‎Așa că le-am dus să joace volei la club.
‎Nu știu dacă știți de cluburile de sport, ‎dar sunt în două feluri:
‎foarte scumpe și foarte competitive.
‎Când zic „scumpe”, ‎mă refer la mii de dolari
‎dați pe camere de hotel din alt stat ‎ca să vă văd jucând.
‎Și dacă dau câteva mii ‎ca să vă văd jucând,
‎vreau să vă străduiți, înțelegeți?
‎Țin minte că Anna Grace avea vreo 13 ani
‎când am dus-o la joace la club.
‎Și i-au dus la Vegas ‎ca să joace într-un turneu.
‎De cum a intrat pe teren, ‎am văzut că s-a prins
‎că nu e volei cu premiu de participare.
‎Fetele alea aveau o privire anume.
‎Mingile veneau…
‎Văd că începe s-o lase încrederea.
‎Nu-mi place.
‎Trece o minge pe lângă ea, ea face… ‎„Fir-ai tu să fii!”, îmi zic.
‎Vă enervați vreodată ‎de simțiți căldură în piept?
‎Sunt în zona unde stau părinții ‎și mă agit, uitându-mă la Anna Grace.
‎Julie zice: „Mai bine stai jos.”
‎Zic: „Gura, Julie! N-am dat atâția bani ‎ca să vin și ea să facă…
‎Vă omor pe toți de aici!”
‎Nevesti-mii i s-a părut îngrozitor. ‎„Cum poți vorbi așa?” Glumești?
‎Tata ne zicea asta săptămânal ‎când eram copii.
‎Săptămânal auzeam: ‎„Vă omor pe toți de aici!
‎Și apoi mă omor!”
‎Ziceam: „Stai puțin! Trebuie să murim toți ‎din cauza sucului de cireșe negre?
‎Ce a pățit omul ăsta?”
‎N-am înțeles niciodată furia asta ‎până acum.
‎Mă uit la Anna Grace, ea se uită înainte, ‎de parcă nu vede că mă holbez la ea.
‎Dar știu sigur ‎că i s-a încălzit partea asta a feței.
‎Când îi prind privirea, îi zic: ‎„Ai încurcat-o când se termină.”
‎Am urcat în mașină și ne-am certat ‎patru ore și jumătate până la L.A.
‎„Nu te străduiești.” „Ba da.” ‎„Ba nu! Știu cum arată.”
‎Așa sună când te cerți cu o adolescentă.
‎Ca să n-o mai lungesc, s-a lăsat.
‎Uite ce am învățat!
‎Când ai o părere ‎care nu e populară în familia ta,
‎până la urmă, trebuie să renunți.
‎Fiindcă indiferent care e părerea, ‎până la urmă vor da vina pe tine.
‎Eu sunt de părere să nu renunțăm, ‎să terminăm ce am început,
‎să perseverăm orice ar fi.
‎Cred că e o lecție foarte bună.
‎Dar ele au transformat-o așa: ‎„Ai o energie rea, tată!
‎Deprimă toată familia.”
‎E generația citatelor preluate.
‎„Mă faci să mă rușinez de corpul meu ‎și e un abuz emoțional…”
‎Știi ce e un abuz? Să las 3.500 în Vegas, ‎ca să te văd făcând așa.
‎Ăsta e un abuz, la dracu'!
‎Au trecut trei ani, fata n-a făcut nimic.
‎Apoi s-a dus la o școală privată.
‎Ca să fii primit, te pun să alegi ‎un opțional. Să faci ceva, să te implici.
‎Am zis: „Anna Grace, alege ceva.” ‎„Nu vreau nimic.”
‎Zic: „Alege sau îți aleg eu. ‎Nu te duci la școală să stai pe TikTok.”
‎N-a ales nimic, i-am ales eu.
‎Și uite ce am mai învățat!
‎Când trebuie să fac familiei anunțuri ‎care știu că vor fi nepopulare,
‎fac asta în public.
‎Fiindcă nu se pot da în spectacol ‎cu oameni în jur.
‎Eram în oraș la brunch și am zis:
‎„Anna Grace, am luat o decizie. ‎O să joci din nou volei.”
‎S-a înfuriat. „Nu vreau să joc!”
‎Urlă: „Am terminat-o cu voleiul!”
‎De parcă are 49 de ani, ‎o dor genunchii și nu mai poate.
‎Sora ei mai mică, Ashlyn, are 14 ani. ‎E protestatara și feminista familiei.
‎Sare imediat în apărarea soră-sii.
‎„Tati, n-o poți forța! ‎E femeie, tu ești bărbat.
‎Nu-i spui unei femei… ‎Ne facem auzite, protestăm…”
‎Zic: „Tacă-ți gura, Angela Davis! ‎Nu te-am întrebat nimic.”
‎Zic: „Anna Grace, au trei zile de probe.
‎Te duci, dai probă și să nu te aud.”
‎Trec trei zile, Anna Grace dă probă.
‎Trei zile nu vorbește cu noi.
‎Îmi place cum își închipuie ele ‎că sufăr dacă nu-mi vorbesc.
‎Personal, mai degrabă îmi place.
‎Fiindcă știu ‎că trei zile nu-mi ceri nimic.
‎În a treia zi,
‎Anna Grace ne scrie un mesaj ‎pe grupul familiei.
‎Zicea așa:
‎„Mânca-v-aș, părinți!
‎Sunt în echipa școlii, ce fericire, ‎inimioară, semnul exclamării.”
‎Acum…
‎Acel David crescut ‎de Barbara și Eddie în anii '80,
‎s-a blocat pe partea cu „mânca-v-aș”.
‎Fiindcă mă gândesc: ‎„Cu cine mă-ta vorbești?
‎De când vorbești tu așa cu noi?”
‎Dar acel David ‎care încearcă să obțină un progres
‎s-a blocat pe „ce fericire, inimioară, ‎semnul exclamării”.
‎Fiindcă sper să lege momentul ăsta ‎de cel de acum trei săptămâni,
‎când a urlat: „Am terminat-o cu voleiul!”
‎Și să priceapă că dacă perseverezi ‎când e un pic greu,
‎s-ar putea să dai de succes dincolo.
‎Asta vreau să știe.
‎Anna Grace are 15 cm în plus ‎față de ultimul meci.
‎Am putut s-o văd jucând ‎când am început turneul, acum șase luni.
‎Fata joacă. Parează, lovește, e acolo.
‎Văd cum îi crește stima de sine ‎în timp ce e pe teren și joacă.
‎La sfârșit, mă îmbrățișează: ‎„Tati, mersi că m-ai obligat.”
‎Zic: „Sunt taică-tău. ‎E treaba mea să înțeleg ce nu înțelegi tu.
‎Trebuie să ții minte ‎că orice s-ar întâmpla, sunt aici.
‎Înțelegi? Fiindcă te iubesc.”
‎Am zis…
‎„Dar dacă-mi mai vorbești urât ‎vreodată într-un mesaj,
‎vă omor pe toți de aici, mă auzi?”
‎Trebuie să iei lecțiile de viață ‎și să lași greșelile. Asta fac.
‎Fac pentru ele și ce nu vreau, ‎fiindcă uneori aflu ceva despre mine.
‎Ele voiau câine. Eu nu vreau câine.
‎Întâi de toate, câinii o duc altfel ‎decât în copilăria mea.
‎Stăpânii de câini de acum exagerează, ‎vă spun de acum.
‎Îi luați cu voi la magazin,
‎vă plimbați cu ei în gentuță.
‎Am zburat la clasa întâi ‎cu un pudel alături.
‎Părea că-mi zicea: „Ce cauți aici?” ‎Nu, javră, ce cauți tu aici?
‎Stați bot în bot cu ei.
‎„Doamne, ce mult te iubesc!”
‎Dar nu vreți să vă vaccinați. Asta, da…
‎Asta? „Nu-mi bag chestia asta în corp.”
‎Dar câinele care și-a lins boașele ‎toată ziua, asta merge.
‎Fugiți dracului de-aici!
‎De ce aș vrea un câine? ‎Am avut câine când eram copil.
‎Și apoi mi-am dat seama: ‎eu am avut câine și a fost oribil!
‎Una dintre marile suferințe ‎din copilăria mea e legată de un câine.
‎Am crescut aici, în Cleveland, Ohio.
‎Aveam vreo opt ani.
‎Stăteam la intrare, ‎câinele era în fața casei, făcea pipi.
‎Oprește o mașină, deschide portiera, ‎ia câinele și demarează.
‎Zic: „Poftim?”
‎Zic: „Tată, au luat câinele!”
‎Atât a putut să-mi ofere tata ‎în clipa asta oribilă a vieții mele.
‎A făcut…
‎„Bine, intră în casă!”
‎Am zis: „Stai puțin!”
‎Zic: „Nu faci nimic?” Acum l-am enervat.
‎„Ce mă-ta vrei să fac, David? ‎Câinele a dispărut!”
‎Zic: „Fir-ar să fie! ‎N-ar trebui să ținem la câinii ăștia!”
‎Chestia asta m-a bântuit ani de zile.
‎Și pe vremea mea, ‎nu vorbeai cu părinții despre sentimente.
‎Le procesai cu mintea ta de opt ani.
‎Ani de zile am întors-o pe toate fețele.
‎Înțeleg de ce a ieșit și s-a uitat încolo,
‎fiindcă încolo a luat-o mașina.
‎Dar de ce mă-ta te uiți încolo?
‎Credeai că ocolesc cartierul cu mașina
‎și se întorc cu câinele? ‎„Luați-l, am glumit.”
‎Și faza tare e că, orice ai face, ‎până la urmă ajungi exact ca ei.
‎Exact ca ei. O să vorbești exact ca ei,
‎fiindcă e singurul model pe care-l ai.
‎Și deși îți spui „Eu n-o să fiu așa”,
‎eu mă trezesc spunând ‎exact ce am auzit toată copilăria.
‎Iar eu am fost crescut…
‎M-au crescut trei bărbați foarte puternici ‎și cu influență asupra mea.
‎Și toți, deși foarte diferiți,
‎au contribuit decisiv ca eu să ajung ‎să am lucrul ăla în interior.
‎Tatăl meu vitreg, tata și bunicul.
‎Foarte diferiți toți, dar esențiali.
‎Pe bunicul meu l-am văzut
‎ținând toată familia la facultate, ‎cu o educație de opt clase.
‎Da.
‎L-am văzut pe bunicul muncind zi de zi.
‎Bunicul era genul care, când te întâlnea,
‎se lăuda că vorbește cu tine zece minute ‎și apoi îți poate spune ce problemă ai.
‎Și dacă nu se dumirea, ‎trăgea concluzia că „iei rahaturi”.
‎Așa zicea.
‎Nu știm ce sunt rahaturile,
‎dar dacă nu te citea, însemna că iei.
‎Când a îmbătrânit, pe la 80 de ani,
‎activitatea lui preferată era ‎să vorbească despre mine,
‎fiindcă nu pricepea ‎cum o să mă descurc eu în viață.
‎Și-a făcut griji pentru mine cât a trăit.
‎La 80 de ani, n-ai nevoie de nimeni ‎ca să porți o discuție.
‎Te descurci foarte bine ‎răspunzându-ți singur.
‎Bunicul avea un scaun portocaliu ‎cu spătar rabatabil,
‎pe care n-a stat nimeni ‎nici după moartea lui.
‎Mi-l amintesc stând mereu pe scaunul lui.
‎Bunicul părea întotdeauna agitat.
‎Știți…
‎eu vreau să vă mulțumesc tuturor
‎că-l ascultați pe băiatul ăsta.
‎Fiindcă până azi,
‎nimeni nu voia să audă ‎ce zice David Arnold.
‎Fiindcă nu zicea niciodată nimic.
‎Vedeți voi…
‎ce trebuie să înțelegeți ‎despre David Arnold
‎e că băiatul ăsta e leneș.
‎E leneș.
‎Dacă trebuie să meargă juma' de metru ‎pentru o pâine, moare de foame.
‎Și acolo o să-l găsiți mort.
‎Zăcând la un pas de bucata de pâine, ‎fiindcă e leneș.
‎Nu știu cu cine seamănă de e leneș.
‎Eu am 79 de ani.
‎Muncesc de la opt ani.
‎Și muncesc zi de zi.
‎Te scoli, mergi pe jos două-trei ore ‎până la lucru, muncești 10-12 ore,
‎mergi patru-șase ore înapoi, zi de zi.
‎Nu erau zile libere.
‎Eu am crescut în minele ‎din Virginia de Vest.
‎În fiecare zi, întocmai.
‎Într-o zi munceam acolo ‎și un băiat a fost neatent.
‎A dat drumul furgonului ‎și mi-a tăiat patru degete de la picior,
‎dar am muncit mai departe.
‎Iei degetele, le pui într-o pungă ‎și-ți vezi de treabă.
‎Rahat!
‎Eu am 81 de ani.
‎Muncesc de la șase ani, înțelegeți?
‎Vedeți voi…
‎Știam că David Arnold o să aibă greutăți
‎de când a venit pe lume.
‎Fiindcă n-avea tată.
‎Fiindcă mamă-sa și-a făcut de cap, ‎fir-ar să fie!
‎Și a lăsat-o gravidă un săritor din ăsta.
‎Da, săritor. Făcea ce făcea ‎și sărea la următoarea, asta înseamnă.
‎A trebuit să mă duc cu bunică-sa ‎să-l luăm.
‎Și am uitat în ce…
‎În ce zi ne-am dus să vedem băiatul?
‎Era… Rahat!
‎Era 15 martie 1968.
‎Țin minte că am mers la spital ‎și de cum l-am văzut, am zis:
‎„Anna Mae,
‎băiatul ăsta e leneș.
‎Înțelegi?
‎N-a venit pe lume nici de două ore ‎și deja doarme. Asta-i lene.”
‎Eu nu dorm atâta.
‎Am 83 de ani.
‎Muncesc de la patru ani, înțelegeți?
‎Dar în cele din urmă,
‎mi s-a sfârșit timpul pe lumea asta.
‎Și a trebuit să plec.
‎Și îmi făceam griji ‎pentru băiatul ăla zi de zi.
‎Dumnezeu mi-e martor, ‎nu știam cum o să se descurce.
‎Nu-l văzusem de mult.
‎Și într-o zi…
‎l-am văzut.
‎Și mergea.
‎Două ore, două ore și jumătate.
‎Și mi-am zis: „Unde se duce băiatul ăsta?”
‎Și-l văd intrând într-un loc ‎unde se spun bancuri.
‎Și povestește el acolo,
‎bârfește și dă din gură cu oamenii ăia.
‎Și apoi îl văd mergând
‎două ore și jumătate înapoi.
‎Și-l văd făcând asta în fiecare zi.
‎Multă vreme.
‎Și într-o zi mi-am dat seama.
‎Băiatul ăsta nu-i leneș deloc.
‎Doar că…
‎Trebuia să-și găsească motivul ‎pentru care să meargă.
‎Așa că dacă-l vedeți,
‎să-i spuneți:
‎„Bunicule… te văd.
‎Sunt mândru de tine.”
‎Taică-meu vitreg nu lucra, ‎nu-și căuta de lucru
‎și băga în mă-sa ‎pe oricine îi zicea că ar trebui.
‎Taică-meu vitreg era ‎cu totul altfel de om.
‎Dar a avut totuși o realizare.
‎A înființat o trupă în anii '50, ‎devenită populară în anii '70, The O'Jays.
‎- Da! ‎- Da.
‎Dar a părăsit-o ‎exact înainte să ajungă milionari.
‎Toată copilăria l-am văzut ‎încercând să demonstreze
‎că greșeala vieții lui ‎nu fusese deloc o greșeală.
‎Și faza e… Nu știu ‎dacă știți oameni din anii '70.
‎Taică-meu vitreg și toată generația lui ‎sunt foarte șmecheri.
‎Știți?
‎Purta numai mătase, dracu' știe de ce.
‎Și făcea mereu cu degetele ‎o chestie din anii '70.
‎Avea un permanent mare nu tocmai reușit.
‎Taică-meu vitreg era șmecher. ‎Și te lua de sus.
‎„Eu am înființat The O'Jays, tu nu.”
‎Așa că toate propozițiile lui ‎începeau la fel.
‎„Nu, frate, nu!”
‎Țin minte că-i ziceam mamei: ‎„De ce m-ai dus aici?”
‎Și ne-a crescut cu multe reguli.
‎Cea mai importantă ‎cu care am crescut eu și surorile mele
‎era câte un pahar de suc pe zi, de copil.
‎După asta, n-aveai decât să bei apă. ‎Asta era regula.
‎Și n-o puteai ocoli,
‎fiindcă avea tichete de suc ‎pe care le împărțea dimineața.
‎Te trezeai, coborai și era acolo.
‎„'Neața, poftim tichetul pentru suc. ‎Fă-l praf cum vrei.”
‎Eram un copil isteț.
‎Îmi păstram tichetele de suc ‎toată săptămâna.
‎Vinerea le puneam pe masă:
‎„Am cinci tichete, ‎vreau cinci pahare de suc.”
‎„Nu, frate, nu!”
‎„Tichetul de suc de azi, David, ‎e albastru.
‎N-ai niciunul albastru.
‎Bea apă!”
‎„Urăsc locul ăsta!”, făceam eu.
‎Nu înțelegeam în ruptul capului ‎de ce era atât de zgârcit.
‎Într-o zi m-am prins: nu era zgârcit.
‎Era lefter.
‎Și nu-i același lucru.
‎Când ești lefter, te miști în alt ritm.
‎Înțelegeți?
‎Ai tot timpul o apăsare pe ceafă
‎și fiecare decizie pe care o iei în viață ‎o mai intensifică un pic.
‎Nici măcar nu era vorba de suc.
‎Nici nu era suc adevărat.
‎Era diabet la pahar Chilly Willy, ‎o apă colorată de 99 de cenți.
‎Dar când se împuțina sucul, ‎el simțea apăsarea pe ceafă.
‎Pentru el, era ceva real.
‎Dar eu, la zece ani, ‎știam doar că vreau suc.
‎Nu-i puteam vedea viața ‎prin ochii unui bărbat de 33 de ani.
‎Un bărbat însurat cu o femeie ‎care are trei copii, doi nefiind ai lui.
‎Da? Nu sunt bani.
‎Ea îl bate la cap ‎și nu-l lasă să uite niciodată.
‎Când se împuținează sucul,
‎simte o apăsare pe ceafă.
‎Și în fiecare zi la noi acasă,
‎la radio nu auzeai decât:
‎Oameni din toată lumea, dați-vă mâinile
‎Faceți un tren al iubirii
‎Trenul iubirii
‎Mă mir că nu ne-a omorât pe toți, auziți?
‎Dar nu puteam vedea viața prin ochii lui,
‎fiindcă eram un copil de zece ani.
‎Și n-aveam să înțeleg prin ce trecea
‎decât după 40 de ani.
‎Acum eram la casa mea ‎și aveam copii de un an și doi ani.
‎Julie gătea în bucătărie.
‎Renunțasem la slujba de infirmier ‎pentru visul de a face stand-up.
‎Țin minte că mă duceam ‎și verificam contul familiei zi de zi,
‎fiindcă soldul îmi arăta ‎cât timp am ca să-mi îndeplinesc visul.
‎Verificam și iar verificam.
‎Țin minte că într-o zi mi-a arătat zero.
‎Și în clipa aia, ‎am simțit apăsarea pe ceafă.
‎Și mi-am dat seama ‎că mi se împuținase sucul.
‎Ce să fac?
‎Mai simplu era să mă reangajez: ‎siguranță, bani pentru facturi și familie.
‎Sau făceam cumva să rămân pe calea asta ‎pe care acum merg cu succes,
‎să-mi urmăresc visul.
‎Știam exact ce aveam de făcut.
‎Da?
‎M-am dus în bucătărie la Julie, ‎m-am uitat la ea și am zis:
‎„Julie…
‎câte un pahar de suc
‎de copil pe zi.
‎În rest, bem apă.”
‎Nu mă interesează ce faci, ‎ajungi exact ca ei.
‎Știți ce e tare?
‎Abia în 2005 mi-am dat seama ‎ce m-a învățat taică-meu vitreg.
‎În 2005, când l-am văzut inclus ‎în Rock and Roll Hall of Fame
‎cu The O'Jays, chiar aici…
‎M-a învățat ceva ce nici n-am realizat:
‎să nu renunț niciodată.
‎Fiindcă de când îl știu ‎și până azi, la 81 de ani,
‎omul nu renunță.
‎De câte ori îl văd: „Am o întrunire să…” ‎N-ai nimic, s-a terminat.
‎Stai naibii jos! Înțelegi?
‎Am un pahar de suc pentru tine.
‎După asta, bei apă. ‎Știi regulile, tu le-ai făcut.
‎Tata m-a învățat lucruri fără să știe.
‎De pildă, că nu trebuie să fiu erou ‎și să încasez glonțul fiindcă-s bărbat.
‎Toți zic că trebuie să salvezi situația. ‎El m-a învățat: „Pe dracu', nu vreau.”
‎Mergeam în weekenduri ‎la tata și maică-mea vitregă.
‎Tata ne lua la el. Eu și soră-mea ‎stăteam cu fratele și mama vitregă.
‎Ne supraveghea maică-mea vitregă, ‎fiindcă tata lucra la mașina de curse.
‎Maică-mea vitregă era țâfnoasă.
‎Purta un halat fără cordon ‎pe care îl ținea cu o mână.
‎Avea o țigară în mână și ne înjura. ‎„Plozi afurisiți, mă călcați pe nervi.”
‎De ce naiba e așa de nervoasă?
‎Nu înțelegeam ‎că el lua încă doi copii și-i lăsa cu ea.
‎Normal că e nervoasă.
‎Nu știi ce gândesc oamenii despre tine ‎până vine momentul.
‎Aveam un pistolaș cu capse. ‎Maică-mea vitregă zice:
‎„Dă încoace pistolul, ‎să-i facem o farsă lui taică-tău.
‎Când intră, o să mă prefac ‎că v-am omorât pe toți.
‎Să vedem ce face.”
‎Fir-ar să fie, stai puțin!
‎Trecem direct la omorât? ‎Nu începem cu un balon cu apă?
‎Cum să treci direct la omorât?
‎Dar mă știți, zic: ‎„Ce naiba? Trage întâi în mine.
‎Vreau să cad și să văd ce face tata.”
‎Intră tata să ia niște apă,
‎Jacci are arma în halat. ‎De cum îl vede, intră în personaj.
‎„M-am săturat să mă lași cu plozii!”
‎Scoate arma și începe să tragă.
‎Mă lovește primul, cad.
‎Sunt pe jos, mă uit la ei, ‎să văd ce-o să facă tata.
‎Sunt convins ‎că o să se poarte ca un mare erou.
‎Dar cu fiecare împușcătură,
‎omul se apropia tot mai mult de ieșire.
‎„Ce-i cu tine?”
‎M-am ridicat. Chiar ne părăsește pe toți?
‎A mai rămas un copil, ‎soră-mea de cinci ani.
‎Sigur o să încerce s-o salveze.
‎Dar vă zic, omul a pășit peste mine
‎în drum spre ușă…
‎Atunci m-a pufnit râsul.
‎Acum râdeam toți, ‎știam că ne-am dat de gol.
‎Tata zice: „Ce…? Doamne, mă pregăteam să…”
‎Zic: „Nu te pregăteai de nimic.
‎Ne-ai fi lăsat pe toți!”
‎Tata zice: „Păi vă împușcase deja. ‎De ce s-o pățesc și eu?”
‎Am învățat rapid atunci ‎că nu trebuie să fiu erou.
‎Îi zic mereu nevesti-mii:
‎„Julie, nu mă pune s-o fac pe eroul,
‎fiindcă o să te dezamăgesc, promit.”
‎Sunt curat de 23 de ani.
‎Nu știu dacă m-am lăsat ‎fiindcă am atins fundul prăpastiei
‎sau fiindcă m-a obosit ‎efortul necesar ca să mă droghez.
‎E nevoie de mult efort.
‎Dacă știți oameni care se droghează, ‎sigur nu sunt leneși.
‎Sunt oameni motivați.
‎Trebuie să stai treaz toată noaptea, ‎să furi, să ai tot timpul o combinație.
‎Droguri bune găsești la 2:00, 3:00, 5:00. ‎Nu poți fi leneș, trebuie să fii pe fază.
‎Dar marea mea problemă cu drogatul
‎e că nu arătam ca un drogat.
‎Arăt așa dintotdeauna ‎și era complicat să cumpăr droguri,
‎fiindcă dealerii mă credeau ‎polițist sub acoperire.
‎Mereu era: ‎„Cară-te, știu că ești polițist!”
‎„Jur că nu-s! Viața mea a luat-o razna, ‎trebuie să iau ceva!”
‎Stau 30 de minute să conving dealerul ‎că viața mea a deraiat, ca să-mi dea ceva.
‎Mă întorc la mașină zicându-mi: ‎„Fir-ar, e epuizant!”
‎Amuzant e ‎că renunțarea mea la droguri a fost lentă.
‎Fiindcă n-am făcut prostii mari.
‎Făceam doar prostii mici.
‎N-am omorât pe nimeni niciodată, ‎n-am jefuit, n-am făcut așa ceva.
‎Făceam prostii de genul ‎să fiu arestat două zile la rând.
‎De același polițist. Asemenea prostii.
‎Știam că am permisul suspendat.
‎De la 17 la 20 de ani, ‎mereu am avut probleme cu permisul.
‎Restricții, suspendări,
‎nu puteam conduce de la 2:00 la 4:00, ‎mereu câte ceva.
‎Și țin minte că odată ieșeam cu o fată.
‎Zice: „Hai să bem ceva, conduc eu.” ‎Eu: „Nu, fată, conduc eu.”
‎Sar în mașina ei, conduc ‎și fac o prostie de bețiv.
‎Apare poliția, ne face semne să oprim. ‎Mie îmi vine rapid o idee.
‎„Hai să facem schimb de locuri în mers!
‎Tu ai permis, eu n-am. ‎Dacă te amendează, îți dau eu banii.”
‎„Nu cred că e bine.” ‎„Treci în locul meu!” Și trece.
‎Ea oprește mașina, oprește și poliția.
‎Polițistul coboară ‎și nici nu se duce la geamul șoferului.
‎Vine la mine, care stăteam în dreapta, ‎făcându-mă că nu știu ce se întâmplă.
‎Bate în geam.
‎Îmi zice să cobor geamul.
‎„Știi că se vede ‎prin geamul din spate, nu?
‎Coboară din mașină, mergi la zdup.”
‎Mă duce la zdup, fata achită cauțiunea.
‎A doua zi, aceeași poveste.
‎„Hai să bem ceva, conduc eu.” ‎„Nu, fată, conduc eu.”
‎Sar în mașină, aceeași mașină.
‎Aceeași oră, aceeași intersecție, ‎același polițist.
‎Am virat și ni s-au întâlnit privirile.
‎Mie și polițistului.
‎Îl văd uitându-se la mine și zicând: ‎„Ce mă-ta faci?”
‎De data asta, nu aștept ‎să coboare din mașină,
‎opresc imediat, ies din mașină,
‎mă duc și mă urc în a lui,
‎fiindcă mi-e clar că merg la zdup.
‎Asemenea prostii făceam.
‎Și viața mea mergea mai departe ‎și nu părea scăpată de sub control.
‎Când povestești, e oarecum amuzant.
‎Și părinții mă scoteau mereu din rahat.
‎Așa că viața mergea mai departe.
‎Am stat șapte zile la zdup în Bakersfield.
‎Și țin minte…
‎Era o amendă anulabilă ‎pe care am lăsat-o să devină penală.
‎Conduceam o mașină ‎pe care dădusem 600 de dolari,
‎vă dați seama în ce stadiu eram.
‎Doar râsul ăla îmi ajunge ‎ca să continui povestea.
‎M-au oprit polițiștii și au văzut ‎că n-am centuri de siguranță.
‎Zice: „Nu-s centuri de siguranță!” ‎„Știu, a fost 600 de dolari.”
‎Zice: „Nu poți conduce fără centuri.”
‎Mi-a dat o amendă care se anula ‎când puneam centuri. Dar am aflat
‎că mă costa 600 de dolari să pun centuri ‎în mașina care costase 600 de dolari.
‎N-am de gând să fac așa ceva.
‎Am condus-o până s-a stricat.
‎Când s-a stricat, am lăsat-o lângă drum,
‎mi-am luat mingea ‎și am driblat până acasă.
‎Și nu m-am mai gândit la mașina aia.
‎După un an, sunt la baza aviatică Edwards ‎cu văru-meu, bând și prostindu-ne.
‎Vine poliția, ni se cer actele.
‎Pe numele meu era un mandat emis la L.A.
‎Mă duc patru ore mai la nord, ‎la Bakersfield,
‎unde mă țin șapte zile în închisoare.
‎Uite cum știu că viața aia nu e de mine.
‎Chestiile care ar fi trebuit ‎să mă facă s-o sun rapid pe mama
‎nu m-au deranjat deloc.
‎Ce deranjează de obicei la zdup, ‎pe alea le suport.
‎Dar ce m-a făcut s-o sun ‎e pur și simplu ridicol.
‎Țin minte că făcusem
‎două zile din sentința de șapte.
‎Pușcărie, nu glumă.
‎Și țin minte că tocmai
‎mâncam de prânz
‎și în timp ce mâncam am făcut…
‎„Numai mie mi se pare fără gust mâncarea?”
‎„Vrei niște sare?”
‎„Ar merge niște sare.”
‎„Cere gardianului, îți aduce.”
‎„Ce mai faceți?
‎Sunt David, 74… Nu contează, uitați!
‎Eu și băieții vorbeam și…
‎mâncarea asta…
‎e cam fără gust.”
‎„Vrei niște sare?”
‎„Ar fi binevenită.”
‎„Ia loc, îți aduc.”
‎„Super!”
‎„Ne aduce sare, băieți.”
‎Am așteptat 35 de minute.
‎Privindu-l privindu-mă
‎privindu-l cum nu se duce ‎să-mi aducă sare.
‎Pleacă toți, rămân doar cu gardianul.
‎„Auziți?
‎Sunt David. Știu că sunteți ocupat.
‎Îmi aduceți sarea?”
‎„Nu, frate, nu.”
‎Atunci am sunat-o pe mama. ‎„Trebuie să mă scoți de aici.”
‎Zice: „Vor să ți-o tragă?” Eu: „Ce?! Nu!”
‎Zic: „Dar aici n-au sare și piper.
‎Și nu pot trăi într-un loc ‎unde nu-mi pot asezona piureul.”
‎Zice: „Vorbește mai încet, vin să te iau ‎până nu ți-o trage careva, auzi?”
‎Ăsta eram eu.
‎Nimic nu mă trezea la realitate.
‎Nimic. Mereu era câte o tâmpenie,
‎dar vă zic, viața mergea mai departe.
‎Nimic nu mă trezea la realitate.
‎Decât afurisita de cocaină.
‎Cocaina aia!
‎Cocaina are un fel ‎de a roade temelia identității tale
‎și nici măcar nu-ți dai seama.
‎Ați văzut un om prefăcându-se treaz?
‎Așa își închipuie un beat ‎că arată un om treaz.
‎Cocaina aia…
‎era ceva.
‎Știți ce e tare?
‎Țin minte că viața mea a început ‎să se schimbe
‎când mi-am vândut mașina ‎dealerului de droguri.
‎N-o să uit niciodată. ‎Am scris pe un șervețel „200 $”.
‎Am scris și i l-am dat, ‎apoi am plecat pe jos cu banii în mână.
‎De parcă o duceam grozav.
‎Țopăind pe terenul ăla de joacă moale.
‎Nici asta nu m-a trezit.
‎M-am întors după trei zile ‎să mai iau cocaină.
‎De data asta, am cumpărat de 11 dolari.
‎Am plătit cu monede de cinci cenți.
‎Le-am numărat: ‎5, 10, 15, 20, 25, 30, 35… Un dolar.
‎Cinci, zece, 15, 20, 25…
‎Am luat cocaina de 11 dolari ‎și am plecat pe jos prin ploaie.
‎Mândru! A trecut o mașină, ‎a luat o baltă, m-a stropit.
‎Era dealerul, cu mașina mea.
‎Mi-am zis: „Putea să mă ducă nemernicul.”
‎Dar nici asta nu m-a trezit.
‎Abia când cocaina mi-a vorbit, ‎am început să mă trezesc.
‎Cocaina nu-ți spune ce să faci.
‎Îți sugerează chestii ‎la modul pasiv-agresiv.
‎Stăteam, frecam menta.
‎Cocaina a venit la mine ‎și mi-a șoptit la ureche.
‎„Ar fi timpul să te gândești ‎s-o sugi pe bani.”
‎Am zis: „Gata! Mă duc la dezintoxicare!”
‎Vă zic, am alergat 13 km și jumătate ‎în trei minute…
‎Mă auziți?
‎Făceam: „Nu!”
‎Ajung, era închis. „Deschideți!” ‎Una zice: „E închis.”
‎Zic: „Mi se rupe! Trebuie să intru.”
‎S-a uitat la mine și a zis: „Puiule!
‎Ai auzit vocea care te punea s-o sugi?”
‎Zic: „Da, doamnă! Am auzit-o!”
‎Mi-a deschis și m-am uitat pe geam. ‎„E pericol afară!”
‎Dar pot să stau aici și să spun ‎că au trecut 23 de ani și n-am supt-o.
‎Când povestesc asta, nevastă-mea zice: ‎„Dacă tu nu vrei, noi de ce am vrea?”
‎Am zis: „Julie,
‎povestea mea nu e povestea ta, înțelegi?
‎Eu vorbesc de supt pentru droguri. ‎Tu o faci din dragoste, înțelegi?”
‎Nici măcar nu-i cer așa ceva. ‎Reacționează prost.
‎Îi ceri asta unei femei, zice: ‎„Bine, fie!”
‎Totdeauna arată că nu le convine, ‎de parcă asta m-ar descuraja.
‎Te ghidez eu. Începe! Așa, foarte bine.
‎Acolo. Șșș… Nu știu de ce zicem „șșș”.
‎Așa, foarte bine!
‎Când ajungeți acasă și o faceți, ‎unul să zică: „Așa, așa…”
‎Și celălalt: „Șșș!”
‎Treaba mea
‎e să găsesc lecțiile de viață bune,
‎să le extrag și să las greșelile în urmă.
‎Adică știți, asta vreau să fac.
‎Mă gândesc la momentele când n-am reușit.
‎De exemplu, când eram copil. ‎N-am fost totdeauna minunați.
‎Am o soră vitregă, Robin.
‎Robin e surdă.
‎Și ai crede că fiind surdă,
‎ne-am adaptat puțin la ea.
‎De exemplu că măcar unul din familie
‎știe limbajul semnelor.
‎Când vă zic că suntem o familie de rahat…
‎Nici până azi nu s-a gândit nimeni.
‎Și acum, când vorbim cu ea, ‎urlăm și batem din picior. Toți.
‎„Robin! Mănânci ceva?! Robin!”
‎Dar am aflat că Robin are auz selectiv, ‎aude ce vrea să audă.
‎„Robin, vrei ceva de mâncare?” ‎„Da, vreau înghețată.”
‎„Ne ajuți să spălăm vasele, da?”
‎Ne auzi, șmechero!
‎Nu putem comunica cu Robin.
‎Asta i-a dat bătăi de cap tatei.
‎N-o să uit niciodată. ‎Aveam 12-13 ani, deci Robin avea 18.
‎Și țin minte ‎că ne uitam toți la televizor.
‎Și de departe,
‎deodată se aude:
‎„Așa!
‎Da!
‎Așa!
‎Da!”
‎Tata zice: „Ce-i asta? Ce se aude?”
‎Zic: „Nu știu.”
‎Tata decide să se ducă să investigheze.
‎Mă duc și eu.
‎Sunetele se aud mai departe: „Așa! Da!
‎Așa! Da!”
‎Ne conduc prin bucătărie, ‎în jos pe scările pivniței.
‎La jumătatea scărilor, ‎știu deja ce se întâmplă.
‎Și am 13 ani.
‎El are 36 de ani. Știu sigur că știe.
‎Cu cât ne apropiem de sunete, ‎cu atât mai încet merge tata.
‎Ziceai că suntem ‎într-o casă bântuită la 3:00 dimineața.
‎În adâncul casei,
‎eu cu mâna pe umărul lui, ‎el cu mâna peste mâna mea,
‎ne târâm spre sunete.
‎„Așa! Da!
‎Așa! Da!”
‎Dăm colțul
‎și dăm peste Robin și prietenul ei ‎care și-o trăgeau…
‎de parcă erau singuri acasă!
‎Nu l-am văzut niciodată pe tata ‎neștiind ce să facă. Niciodată.
‎Mai are până la ei ca de la mine la voi.
‎Și asta-i tot ce face: ‎„Robin! Termină cu babardeala!
‎Termină cu babardeala!”
‎Ei nu aud absolut nimic!
‎„Așa! Da!
‎Așa! Da!”
‎Eu, la 12 ani: ‎„Dumnezeule! Ce se întâmplă?”
‎„Așa! Da!”
‎Acum tata decide ‎să-i pună mâna pe umăr băiatului.
‎Cred că se temea să nu fie tras ‎într-o chestie ciudată în trei.
‎Întinde o mână, cu cealaltă ‎se ține de mine, iar eu de ușă.
‎El întinde mâna, ei și-o trag. ‎Urlă: „Robin!
‎Termină cu babardeala!”
‎Eu: „Dumnezeule!”
‎Pe noptieră e un pahar cu apă.
‎Tata îl ia și îl aruncă pe ei.
‎Se desfac.
‎Tata zice: „Ce mă-ta, Robin? ‎Ce mă-ta faci?”
‎Robin zice: „N-am știut.”
‎Tata se uită la ea și zice: „Așa…”
‎- Da! ‎- „Da!”
‎Sunt David Arnold!
‎Mulțumesc foarte mult!
‎Mi-a plăcut de voi.
‎Mulțumesc!
‎SCRIS ȘI INTERPRETAT DE DAVID A. ARNOLD
‎Motivul pentru care i-am zis ‎Nu-i pentru cei slabi de înger
‎e fiindcă fac asta de 27 de ani în gol,
‎la periferia acestui domeniu.
‎Și să ai încă pasiunea ‎pe care o am eu, după atâta timp…
‎Nu poți să faci asta
‎fără să ai puterea de a răzbate.
‎Meseria asta nu e ‎pentru cei slabi de înger.
‎Mă pregătesc de turneu.
‎Merg în 20 de orașe până în 29 ianuarie,
‎când înregistrez al doilea ‎program de comedie Netflix al meu.
‎Asta înseamnă că o să repet materialul ‎de vreo sută de ori
‎și de-a lungul următoarelor luni,
‎o să mă pregătesc, o să ajustez, ‎o să adaug și o să scot poante.
‎Și o să prezint materialul ăsta ‎de nenumărate ori.
‎Acum câțiva ani, am început ‎să postez clipuri comice
‎cu și despre familia mea.
‎De atunci, ‎mi-a explodat numărul de followeri
‎și asta a atras atenția ‎asupra spectacolelor mele.
‎Fiți gata, spuneți ceva!
‎Ne pregătim iar să discutăm ‎unde mergem în vacanță,
‎ca în fiecare an.
‎- Da. ‎- Am adunat ceilalți trei
‎- …oameni din… ‎- Oameni?
‎Ceilalți trei oameni din casa asta, ‎ca să vedem ce…
‎Oamenii care contează, ‎ale căror păreri sunt decisive.
‎Nu. Oamenii care îți asigură succesul.
‎Tai toată partea asta. Bine. Începem.
‎Cred sincer
‎că eu și David am venit pe lume ‎unul pentru celălalt.
‎Dumnezeu ne-a trimis aici ‎unul pentru celălalt.
‎El, ca să-mi fie partener, ‎iar eu, ca să fiu partenera lui.
‎Când vorbește despre familia noastră ‎în spectacolele lui,
‎parcă retrăiesc totul și văd ‎perspectiva lui asupra unor situații.
‎De multe ori, îmi vine ‎să urc pe scenă și să zic:
‎„Trebuie să vă spun și perspectiva mea.”
‎Vreau să împărtășesc ‎ce gândesc și ce simt eu.
‎Dar de cele mai multe ori, râd prea tare ‎ca să-mi treacă prin cap măcar.
‎Am doi copii, de 14 și 16 ani. ‎Să vă zic ceva!
‎Întâi de toate, copiii de acum
‎sunt cei mai răsfățați oameni ‎pe care i-am întâlnit vreodată.
‎Mă auziți?
‎Dar uite care-i treaba!
‎Știu că sunt așa ‎fiindcă așa i-am făcut noi.
‎- Bună, sunt Anna Grace. ‎- Iar eu, Ashlyn.
‎Eu sunt sora mai mare.
‎- Eu sunt mai mică și am 14 ani. ‎- Eu am 16 ani.
‎A fost distractiv să cresc cu tata.
‎Cu el, totul e distractiv și amuzant.
‎Sincer…
‎Cred că a fost distractiv ‎să cresc cu tata.
‎A făcut totul foarte distractiv.
‎Dar e și tată,
‎deci e sever și ne impune reguli, deci da…
‎Nu-l putem lua în serios. ‎Fiindcă face comedie și e amuzant.
‎De câte ori vrea să ne țină o predică, ‎mă uit la el și zic: „E amuzant.”
‎Uneori nu-și dă seama.
‎- E greu să-l iei în serios. ‎- Așa e.
‎Astă-seară am spectacol ‎la celebrul Laugh Factory de pe Sunset,
‎un club la care țin spectacole ‎de când am început să fac stand-up.
‎Jamie Masada, patronul clubului, ‎m-a susținut întotdeauna.
‎E o ieșire de lucru.
‎Eu și prietenii mei o să evoluăm ‎și apoi o să stăm de vorbă, cum facem noi.
‎Totul face parte ‎din pregătirea pentru înregistrare.
‎- Cum te-ai pregătit de înregistrare? ‎- Turneu. Am fost în vreo 20 de orașe.
‎În ultimele șase luni, 20 de orașe, ‎câte cinci spectacole în fiecare.
‎Deci am prezentat materialul ăsta ‎de o sută de ori.
‎- Ești dl Disciplină. ‎- Da.
‎Poate să ardă, să fie răpit un copil…
‎- Serios! ‎- „Dave, e un copil!”
‎- Lasă, rămâi la material! ‎- Traficul.
‎Publicul ar zice: ‎„Frate, lasă-ne cu glumele!”
‎Erai în pat cu Paul și știu ‎că s-a uitat la tine și a zis:
‎„Anna Mae, băiatul ăsta ‎o să fie doar un bufon.”
‎- Da. ‎- Îți vine să crezi?
‎Da. Așa a zis, că o să fiu doar un bufon.
‎Și uită-te la tine!
‎Când aveam vreo șase luni.
‎Știu. Uită-te la tine, exact bufon ești.
‎Da.
‎Venind aici ca să fac asta,
‎am sentimentul ‎că am făcut ce trebuia să fac.
‎Și mi se pare
‎că pot să închei…
‎capitolul ăsta, să mă împac cu el.
‎Fiindcă iau cu mine totul oriunde mă duc,
‎tot ce am învățat bun aici ‎de la bunicul și bunica.
‎Mă bucur să fiu ‎în orașul meu natal, Cleveland, Ohio.
‎- Ia te uită! ‎- Hei, ce faci?
‎- Ce faci, Tam? ‎- Mă bucur să te văd.
‎- Mă bucur să te văd. Arăți bine. ‎- Unde-i mama?
‎Maică-ta e înăuntru, ‎dând ordine ca de obicei.
‎Vrea să fie stăpâna casei mele.
‎La 11 ani, un sfat al mamei către soră-mea ‎mi-a schimbat viața.
‎Zice: „Să nu ieși cu un bărbat ‎dacă nu poartă ceas.”
‎„De ce?”, zic. Zice: „Fiindcă nu-i pasă ‎cât e ora, deci n-are nimic de făcut.”
‎„Fir-ar să fie!”, am zis.
‎Eu și David am fost mereu…
‎Am fost mereu foarte sinceră ‎cu toți copiii mei.
‎N-am zis niciodată ‎că am fost o mamă perfectă.
‎- Fiindcă n-am fost, eram om. ‎- Da.
‎Și am făcut greșeli omenești,
‎dar am vrut mereu ca David și copiii ‎să mă vadă ca pe un om.
‎Fiindcă toți suntem oameni.
‎Probabil că am fost puțin prea sinceră ‎în unele privințe.
‎- Da. ‎- Dar…
‎- Mi-ai zis că tata nu e tata. ‎- Da.
‎- A fost foarte supărat. ‎- Da, știu.
‎Când aveam 17 ani,
‎am aflat că cel care m-a crescut, Eddie,
‎e de fapt tatăl meu adoptiv
‎și eu credeam că e tatăl meu biologic.
‎Și toată lumea știa, cu excepția mea.
‎Tată!
‎- Tată! ‎- Cine-i?
‎- Bună! ‎- Dave!
‎- Ce se întâmplă? ‎- Care-i treaba?
‎Ce faci? Salut, ce mai faci?
‎Bine. Mă bucur să te văd.
‎Nu-s obișnuit să te văd ‎venind încoace din casă.
‎Nu sunt. Când te-am văzut, ‎știi la ce m-am gândit?
‎Mi te amintesc traversând peluza
‎când trebuia să-ți cauți de lucru.
‎Ții minte?
‎N-am fost niciodată sortit ‎să fac nimic altceva decât asta.
‎Tata n-a înțeles niciodată.
‎Când eram copil, tata… Tata e…
‎Tata e inginer, e pensionat.
‎Muncește.
‎Nu înțelege cum poți să nu muncești. ‎Înțelegeți? N-are sens pentru el.
‎În copilărie zicea: „N-am mai văzut ‎pe nimeni să se joace toată ziua.
‎Numai asta faci. ‎Te ții de prostii și te joci.”
‎Ce? De ce?
‎- Ce-i asta? ‎- Făceam curat în sertar.
‎Și am dat peste tot felul de lucruri.
‎Am găsit o chitanță. Ții minte ‎că te-am scos de la zdup de șase ori?
‎- De ce tot crește numărul? ‎- De fapt, au fost șapte.
‎Ne supraveghea maică-mea vitregă, ‎fiindcă tata lucra la mașina de curse.
‎Maică-mea vitregă era țâfnoasă.
‎Purta un halat fără cordon ‎pe care îl ținea cu o mână.
‎Avea o țigară în mână și ne înjura. ‎„Plozi afurisiți, mă călcați pe nervi.”
‎Știu doar că tu…
‎Eram agitată.
‎Erai agitată, dar chestia care…
‎El știe asta și trebuie să-ți spun ‎ce mult apreciez
‎faptul că ai avut grijă de noi.
‎Fiindcă știu că n-a fost ușor.
‎Și când văd asta, nu știu cum de nu m-ai…
‎- Omorât. ‎- Omorât.
‎Cred că pentru mine, important e…
‎Ce contează cel mai mult e
‎că mi-ai dat numele tău, ‎m-ai adoptat și ai avut grijă de mine.
‎Chiar și după ce ai divorțat de mama. ‎Nu erai obligat.
‎Păi, David, treaba e…
‎Faptul că faci un copil nu te face tată.
‎E nevoie de un tată ‎să crească un copil și să-l facă bărbat.
‎Ca să fiu sincer,
‎te-am iubit de cum te-am văzut prima dată.
‎Aveai vreo patru luni.
‎Și te-am iubit în fiecare clipă de atunci.
‎Am înțeles ‎ce m-a învățat tatăl meu vitreg în 2005,
‎când a intrat ‎în Rock and Roll Hall of Fame
‎cu The O'Jays, chiar aici…
‎M-a învățat ceva ce nici n-am realizat:
‎să nu renunț niciodată.
‎Fiindcă de când îl știu și până azi, ‎la 81 de ani, el nu renunță.
‎De câte ori îl văd: ‎„Am o întrunire, o să…”
‎N-ai nimic, s-a terminat.
‎- Am ajuns. ‎- N-o să mint.
‎Mă bucur mult să fiu aici, ‎fiindcă n-am mai fost.
‎- Da. ‎- Eu eram sigur că…
‎Că am venit?
‎- Că ai mai fost aici. ‎- Nu.
‎Orice visuri ai avea,
‎muncește pentru ele.
‎Știi ce spun?
‎Asta-i tot ce poți să faci, să muncești.
‎Până la urmă, munca dă rezultate.
‎Numai să muncești.
‎Îți amintești poza asta?
‎Da.
‎Am făcut-o la Leo's Casino.
‎Și cine e băiatul?
‎Freddie Arrington, prezentatorul.
‎Un spectacol la Leo's Casino însemna ‎ce înseamnă acum la Apollo?
‎Leo's Casino era sala ‎cea mai mare din Cleveland,
‎unde veneau toate spectacolele.
‎Și Freddie Arrington era prezentator.
‎- El prezenta mereu. ‎- Da.
‎Știi?
‎- Cele mai multe spectacole… ‎- Ce vârste aveați?
‎Toți aveam douăzeci și ceva de ani.
‎Cel mai mult mă mândresc cu David
‎văzând cât succes are.
‎Are talent la scris, la interpretat,
‎are talent la comedie.
‎Dar cred că cel mai mult ‎mă mândresc cu el ca om.
‎Mă mândresc cu caracterul lui David.
‎Ador felul cum își crește copiii.
‎Ador felul cum își iubește soția.
‎Asta îmi spune că am crescut ‎un bărbat cu un caracter extraordinar
‎și asta mă face fericită.
‎Am terminat liceul cu media șase. ‎Înțelegeți?
‎Nu, ascultați-mă! Nici nu știu ‎dacă l-am absolvit, ca să fiu sincer.
‎Doar am plecat ‎cu cei cu care venisem, jur.
‎Nu e nicio îndoială ‎că asta sunt menit să fac.
‎Nu e nicio îndoială că nu degeaba ‎am terminat liceul cu șase.
‎Nu e nicio îndoială că am fost ‎la dezintoxicare de trei ori.
‎Aveam nevoie de toate experiențele astea ‎ca să ajung exact cine sunt azi.
‎Ca să pot povesti ce povestesc.
‎Am absolvit liceul ăsta ‎la coada promoției.
‎Am terminat cu media șase.
‎Pur și simplu n-am…
‎Mintea mea era tot timpul în altă parte.
‎Tot timpul eram…
‎Nu știu ce era, dar…
‎Locul ăsta mi se părea uriaș.
‎Și parcă totul se mișca în jurul meu ‎cu o viteză fulgerătoare.
‎Îți amintești asta?
‎Galeria de Onoare, ‎un fel de Hall of Fame al liceului?
‎Da, mi-o amintesc.
‎Am fost la aceeași… E din promoția mea.
‎- Da. ‎- Am terminat simultan.
‎E scenarist și producător de televiziune.
‎Scenarist de comedie la Hollywood. ‎Bun, și eu când…?
‎Trebuie să fiu și eu pe perete.
‎Jonathan n-a adus Netflix aici.
‎Trebuie să fiu pe perete. E incredibil.
‎Comedy Cellar e echivalentul
‎Laugh Factory și Comedy Store din L.A.
‎E o Mecca a comediei în New York.
‎E locul unde merg toți cei care contează ‎ca să-și amelioreze numărul.
‎De cum am plecat, la două săptămâni, ‎nevastă-mea îmi scrie:
‎„Ți-e dor de noi?”
‎Zic: „Trebuie să fiu sincer.
‎Mă descurc, da?”
‎Am stat acasă 18 luni, să nu ne prefacem ‎că nu ne călcăm pe nervi.
‎Ce zici?
‎Suntem în New York. Am spectacol ‎la Caroline's Comedy Club, pe Broadway.
‎Țin minte că am intrat în sală ‎și era enormă,
‎ca importanța momentului.
‎Fiindcă Caroline's e ‎un loc clasic, istoric,
‎pentru stand-up în New York.
‎„Nu putem lăsa copiii ‎să cadă și să se lovească.”
‎De asta sunt toți alergici la alune.
‎Premiile de participare ‎și alergiile la alune sunt legate.
‎E plin.
‎- Este? ‎- Da.
‎- Bine. ‎- S-au epuizat biletele.
‎- S-au epuizat. ‎- Așa e.
‎- Ești un pic emoționat? ‎- Doamne! Ce mă fac?
‎- Cred că te întreb mereu. ‎- La fiecare spectacol.
‎Cultura comediei e foarte diferită ‎la New York decât oriunde altundeva.
‎Interpreții de stand-up de aici ‎sunt foarte sârguincioși.
‎Mersi, frate!
‎- Hai, vere! ‎- Cum e, dragă?
‎- Bine. Public simpatic. ‎- Drăguț.
‎Am atins și depășit cifrele.
‎Conducerea e fericită.
‎Salut!
‎Uite-l pe Chad, da.
‎- Bună, ce faci? ‎- Bine, gata de spectacol.
‎Da, la treabă!
‎Să mergem pe aici!
‎Fac stand-up de ani de zile,
‎fără ca lumea să știe cine sunt.
‎E prima oară când sunt în turneu, ‎în 27 de ani de meserie,
‎când lumea ia bilete să mă vadă pe mine.
‎Azi s-au vândut toate biletele
‎și oamenii ăștia au venit ‎fiindcă știu cine e David A. Arnold.
‎Vă iubesc!
‎Salutare!
‎Care-i treaba? Te văd!
‎Suntem la Sala Hanna din Cleveland, Ohio,
‎unde mă pregătesc să înregistrez mâine ‎al doilea spectacol pentru Netflix.
‎Atmosfera o să fie incendiară.
‎Nu s-a întâmplat peste noapte.
‎Nimic din ce am nu mi s-a dat.
‎Tot ce am a fost câștigat.
‎Unii vor zice că m-am ivit din senin,
‎că abia am apărut.
‎Nu!
‎Fac meseria asta de multă vreme.
‎Muncind,
‎insistând,
‎străduindu-mă.
‎Gestionând și depășind ‎respingere după respingere.
‎Am înfruntat multe obstacole ‎în drumul meu,
‎cel mai mare fiind eu, ‎mentalitatea și atitudinea mea.
‎Dar zi de zi, m-am străduit să fiu ‎un pic mai bun decât fusesem ieri.
‎Am bătut drum lung de când am început
‎și încă am mult de făcut.
‎Dar asta nu înseamnă ‎că nu-s mândru de ce am realizat.
‎Fiindcă e ceea ce m-a făcut mai bun, ‎mai puternic
‎și mai pregătit pentru clipe ca asta.
‎Vreau ca familia mea să știe ‎că are un fiu, un frate, un tată și un soț
‎care încearcă din toate puterile.
‎Foarte mulți își trăiesc viața ‎căutându-și scuze.
‎Eu refuz să trăiesc ‎în umbra lui „Cum ar fi?”.
‎Azi e ziua când pășesc ‎pe calea destinată mie.
‎Drumul ăsta nu e menit să fie ușor.
‎E menit să fie greu.
‎E menit să fie plin de provocări,
‎fiindcă drumul pe care merg
‎nu-i pentru cei slabi de înger.
‎Doamnelor și domnilor,
‎David A. Arnold!
‎Subtitrarea: Georgeta Huzum