Downloaded from YTS.MX
Så många lever sina liv med ursäkter.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jag vägrar att leva i skuggan av "Tänk om?"
Jag vill att min familj ska veta att de har en son, en bror, en far och en make
som ger allt han har.
Idag kliver jag in i mitt öde.
Den här resan ska inte vara lätt.
Den ska vara svår.
Det ska vara utmanande, för den här resan jag är på…
är inget för veklingar.
Mina damer och herrar…
David A. Arnold!
Läget?
Cleveland, Ohio!
Vad händer?
Slå er ner.
Herregud.
Sist gjorde vi det här på en komediklubb.
Den här gången på en teater.
Vad fan är det som händer?
Så skönt att komma ut.
Vad ska jag göra?
Jag ska säga en sak.
Tack.
Skönt att vara tillbaka.
Det här vädret är skit, men…
Mina barn är från L.A. De har aldrig varit här.
Min dotter har jeans med ett stort hål.
Jag sa: "Temperaturen hittar din rumpa."
Barn lyssnar inte.
När vi gick ut…
När jag säger att hennes knän låste sig…
Hon ba: "Alltså, vilken skit…"
De ringde precis i tid.
Jag har varit på turné det senaste halvåret.
Jag var varit i 20 städer.
Det kom i rätt tid när det var dags att åka.
Det var dags att komma ut.
Jag kunde inte…
Minns ni när de sa två veckor?
När de sa två veckor sa jag: "Jag klarar två veckor."
Jag skulle prata med barnen och se vilken typ av människor jag uppfostrar.
Lyssna på min frus historier hela vägen
från början till slut.
Jag vet inte med er, men det är inte lätt.
Har ni lyssnat på nån som inte är bra på att berätta?
"Vad fan pratar du om?" tänker man när det har gått sex minuter.
13 minuter senare: "En lång historia kort…"
Nej, det var kört för 13 minuter sedan.
Du måste avsluta skiten.
Efter sex veckor började jag hänga på parkeringen vid matbutiken.
Det var bara killar där.
Jag upptäckte att det bara var killar i deras bilar.
Jag sa: "Vad händer?" "Vi klarar inte att vara inne längre."
Han röker och tittar ut genom fönstret.
"Jag dödar nån om jag går in igen."
Vi ska inte vara tillsammans så där.
Minns du när vi var tillsammans jämt?
Vi ska inte vara tillsammans så där.
Minns du att du vaknade och tänkte: "Så här ser jävla dagen ut"?
Vi skulle vara tillsammans tio timmar om dagen
och i åtta skulle vi sova.
Det blir två timmar om dagen för att förstöra förhållandet,
om det är vad vi ska göra.
Min första vecka på turnén sms:ar min fru:
"Saknar du oss?"
"Jag ska vara ärlig…"
"Jag mår bra, okej?"
Om du bor hemma…
Om du bor med nån gick ni på varandras nerver.
Alla gick på varandras nerver.
Man kan liksom inte bara leva på
utan att nån behöver nåt varenda gång.
"Ska du till köket? Vart ska du?"
Till fjärrkontrollen.
"Ge mig tidningen." Varför behöver man alltid nåt?
Jag reser mig, hon vill att jag ska ta med nåt åt henne.
Hämta dina saker!
Låt mig få bo här. Förstår du?
Fan.
Vi har suttit i soffan och försökt vänta ut varandra.
Ingen vill resa sig,
för den som reser sig måste hämta saker till den andra.
Vi har nästan kissat på oss själva.
"Jag kissar hellre i soffan än att hämta nåt mer."
"Jag svär."
Min fru dricker mycket vatten. Har ni såna här…?
Jag menar en egen flaska…
Vi gillar inte er.
Vattendrickare tror att alla andra också vill ha vatten.
"Vill nån ha vatten?" "Nej! "
Du är den enda.
Vi ska till mataffären. Där finns en gång med vatten.
Min fru kan bära med sig vatten överallt.
Hon glömmer aldrig det
förrän vi går upp och ska lägga oss.
Varje kväll börjar på samma sätt hemma hos mig.
Vad är det?
"Jag glömde nog vattnet."
Varför gör du så här? Det finns inget vatten i pyjamasen.
Sen blir hon passiv aggressiv. "Om du befinner dig där nere,
kan du ta med vatten."
Vem befinner sig själv där nere?
När gick du för att kissa
och tänkte: "Jag befinner mig här nere"?
"Jag får nog ta med Julies vatten."
Hämta dina egna saker!
Vi var på varandras nerver. Jag ska säga er.
Vi bråkar.
Jag och min fru bråkar varje dag.
Varje dag. Inga stora gräl.
Men varje dag är det nåt.
"Hur ska du ha det? Ska du käfta?"
Det är hon som pratar med mig varje dag.
Jag är rädd för henne!
Vi bråkar. Jag och min fru bråkar. Vet ni hur länge vi har varit ihop?
Vi kan bråka framför dig,
om dig
och vi bryr oss inte om att du är där.
Har ni varit ute med ett par som bråkar?
"Det här börjar bli personligt. Ska vi gå?"
"Jag sa att jag inte ville äta med dem,
men du tog med mig ändå."
"Jävlar, Julie, nu äter vi."
Vi bråkar för att vi vet…
Vi har varit instängda i huset tillsammans för länge.
Jag och min fru har varit ihop tillräckligt länge för att erkänna
att vi inte bryr oss ett skit om vad den andra säger.
Hur länge måste man vara gift då?
Jag pratade med henne
och mitt i mitt tal lämnade hon rummet.
Hon sa inget, hon gick bara iväg.
Jag blev inte förolämpad.
Hon borde ha gått tio minuter tidigare.
Många relationer klarade inte den lilla pandemin.
Några av var i relationer som inte fungerade.
"Jag vill inte vara med den här personen längre."
En polare lämnade hela sin familj.
Han gick ut och kom aldrig tillbaka.
Alla kollar väl posten?
Man meddelar inte när man kollar posten.
Du kollar posten.
Han gick ut och vi har inte sett honom sedan den dagen.
När man lämnar en familj
är väl en del av att lämna den
att försvinna och aldrig mer komma tillbaka.
Inte den här killen. Han svarar på mina sms.
"Var är du?" skrev jag.
"Borta." Va?
"Kommer du tillbaka?" "Nej."
"Vem fan lämnar familjen
och sms:ar sina gamla vänner?"
Varje gång jag gick ut i tre månader framåt
frågade min fru: "Vart ska du?"
"Jag kommer tillbaka."
"Jag lämnar inte mina grejer."
För min polare drog
och han hade en skosamling värd 25 000 dollar.
Han lämnade allt.
Han hämtade inga grejer.
Förstår ni hur less man är om man lämnar alla grejer?
Du är ute nu. Pang, det är dina kläder.
Tänk att det är så illa hemma
att du tänker: "De här kläderna räcker för att börja om."
"Skit i allt i huset."
Jag behöver inte mina glasögon. Jag behöver inget av det.
Hellre trafikmyndigheten än att träffa henne igen.
Då var det.
"Om jag drar tar jag med allt mitt och hälften av ditt", sa jag.
"Förstår du?"
Ingen gör nåt sånt.
Jag vet var jag befinner mig.
Jag vet var jag är i livet.
Jag är i åldern för en medelålderskris.
Jag är i den åldern nu.
Särskilt i Hollywood.
Det är åldern när du lämnar din första fru,
tar dig en ung andra fru
och lever med henne.
Titta på alla kvinnor. Dags för er att bli lämnade.
Kolla era miner.
Och det här är grejen, i teorin låter det bra.
Det låter kul. Nåt nytt, kul.
Men i verkligheten måste du göra samma sak med den nya
som med den första.
Det händer inget nytt.
Inget nytt den här gången.
Jag ska ha samma samtal.
Om jag tar en ung fru måste jag skaffa barn.
Hon vill samma saker som den första frun.
"Ni har en bebis. Vi har inget", säger hon.
"Jag vill se en…"
Sån skit.
Jag är på min äldsta dotters bröllop med en sexmånaders i knät. Jag är 68.
Jag är sömnig.
Det låter inte kul.
En av mina polare och några vänner lämnade sina fruar.
De har unga fruar nu.
Deras andra fruar är 15 år yngre än dem.
En av dem firade precis sin tredje bröllopsdag.
Han och hans fru.
Hon är 15 år yngre än jag.
Han är i min ålder.
Föreställ er en video från festen.
Hon dansar som en tok.
Den jäveln kämpar.
Han gör alla miner som gamla gubbar gör.
Jag ringde honom och sa: "Ta ner videon."
"Det ser ut som om du kämpar.
Ta ner den nu."
Jag tänker inte göra sånt.
Jag ska sitta där med min fru.
Vi ska sitta där, äta chips och vittra sönder.
Det är vad vi ska göra.
Nej, inget sånt.
Vi försöker få ut ungarna.
Man vill ha lite fräsch fläkt.
Få ut barnen ur i ditt liv.
Jag har en 14-åring och en 16-åring.
Den här nya generationen…
Jag har aldrig träffat så bortskämda ungar.
Är ni med?
Men så här är det:
Jag vet att de är såna för att vi har gjort dem såna.
Mina barn…
Alla vill att deras barn ska få det bättre
än de tycker att de hade.
"Men jag blev väl ganska bra."
Vad är målet? Vad försöker jag göra?
Så här vet jag att jag gjorde för mycket.
Min dotter Anna Grace fyllde 16.
Hon ringer och säger: "Jag vill prata."
Jag sa aldrig sånt till min far.
Jag föredrar faktiskt att vi inte pratade.
"Jag vill prata. Jag fyller 16. "
"Jag vill berätta vilken typ av bil jag vill ha."
"Jag vill höra vad du tror", sa jag.
"Jag har kollat in en sportbil."
"Vad fan tror du händer här som gör
att en sportbil finns i din framtid?"
Varför tror du att du får en bil på 100 000 dollar?
Julie försvarar normalt vad barnen säger men hon blev arg.
"Jag ligger med honom och har ingen sportbil."
"Du får definitivt ingen sportbil."
"Du får en Corolla från -98."
Varför tror du att du ska få en sportbil?
De har fått allt.
Det här är generationen som ger dem allt.
Det är generationen av deltagartroféer.
Låt mig berätta en sak.
Har du deltagartroféer hemma?
Dina barn blir inte ett skit. Hör du mig?
Det är skitsnack.
"Alla är vinnare!"
Det är de inte alls.
Jag känner några förlorare.
Och jag jobbar alldeles för hårt för att bli grupperad med de jävlarna.
Varför ska vinnaren få samma skit som förloraren?
Kan ni berätta.
Vad lär vi dem? Alla är vinnare. Nej!
Det finns väl inget deltagarlån?
När sa banken senast:
"Din kredit är skit och din inkomst är dålig,
men på den här banken är alla vinnare."
"Här har du ditt lån. Lycka till!" Så funkar det inte!
De får deltagartroféer, certifikat.
De älskar att ge certifikat till barnen.
Min dotter kom hem i tredje klass
och hade fått ett certifikat för att ha jobbat ideellt på skolan.
Jag ramade in det på väggen bredvid mammans examen.
Stolt!
Jag sa: "Om du inte slänger skiten…"
"Din mamma kämpade för sin examen
och du har fått ett certifikat för att ha delat ut sugrör?"
Inget sånt.
Alltid ett certifikat och en deltagartrofé.
Lekplatsen är för mesig.
Det är problemet.
När jag växte upp var lekplatsen gjord av asfalt.
Lekplatsen var gjord av betong. Det var glas på lekplatsen.
Man ramlade, slog upp knät, blödde, reste sig och lekte vidare.
Har du varit på en lekplats idag? Särskilt i fina kvarter.
Marken är en svamp.
De har bytt jordens yta för att skydda de jävla ungarna.
Nu hoppar de bara igenom livet som om allt är bra.
"Herregud!"
Den där skiten är inte äkta!
Inget är på riktigt.
Men det är det du gör.
Jag växte upp på 80-talet.
Jag växte upp på 80-talet. Det var skit.
Vi gjorde massor som inte var rätt
men mitt jobb är att hitta det som funkade,
ta med det och lämna skitsnacket.
Det är min uppgift med mina barn.
Jag vill att de ska ha det i sig.
Det säger jag till barnen.
Man behöver det som gör att man kämpar när det blir tufft.
För det blir svårt.
Förstår du? Livet händer.
Jag bryr mig inte om hur bra du var i high school eller college.
Du måste ha det.
Jag var sämst i klassen när jag gick ut skolan.
Förstår ni?
Efter mig stod namnet på den som tryckte programmen.
Man kan inte komma längre ner.
Men jag har det i mig
och jag har letat efter det i mina barn.
Ni måste ha det i er.
Jag försöker göra saker.
Jag försökte. Mina barn spelade volleyboll.
De deltog i volleyboll under lång tid.
Men jag märkte att de fick fel uppfattning.
Jag gillar inte det.
Om vi fortsätter spela ska vi spela på riktigt.
Så vi spelade volleyboll på klubb.
Klubbsporter är två saker.
Det är dyrt och det är hög konkurrens.
Och när jag säger dyrt
menar jag tusentals dollar till andra delstaters hotellrum
för att se när du spelar.
Om jag lägger tusenlappar på att du ska spela
så måste du försöka.
Anna Grace var ungefär 13 år gammal
när hon spelade i klubb.
Och hon åkte till Vegas.
Hon skulle spela en turnering.
På planen såg jag att hon insåg
att deltagande inte räcker.
För de här tjejerna hade blicken.
Bollarna kommer…
Hennes självförtroende vacklar.
Jag gillar det inte.
Bollen gick förbi henne…
Jag sa "Jävlar!"
Har du varit så arg att du känner det hetta till?
Jag står med föräldrarna
och tittar på Anna Grace.
"Sätt dig", säger Julie.
"Håll käften. Jag betalade inte stora pengar för att komma hit…"
Jag ska döda alla i den här jäveln.
Min fru tyckte det var hemskt sagt.
"Hur kan du säga så?" Skämtar du?
Pappa sa så till oss en gång i veckan när vi var små.
Varje vecka:
"Jag ska döda alla i den här jäveln!"
"Då tar jag livet av mig!"
Jag sa: "Vänta nu!"
Måste alla dö på grund av svart körsbärssaft?
Vad är det för fel?
Jag förstod aldrig den typen av ilska förrän nu.
Jag tittar på Anna Grace. Hon tittar framåt.
Hon låtsas inte om mig.
Men jag vet att hon känner hur det hettar till.
Vi har ögonkontakt.
"Vänta du bara tills det här är över."
Vi bråkade fyra och en halv timme i bilen tillbaka till L.A. från Vegas.
"Du försöker inte."
"Jag vet hur det ser ut när man försöker."
Så låter det när man bråkar med en tonårstjej.
Hon slutade.
Det här har jag lärt mig.
När man har en åsikt i sin familj som inte är populär,
måste man släppa den.
För oavsett vad du menar, så kommer de att skylla på dig.
Min poäng är att vi inte slutar. Vi avslutar det vi påbörjar,
vi kör på, oavsett vad.
Det är en bra läxa.
Men de har förvandlat det till: "Din energi är dålig, pappa!"
"Den sänker huset."
Det är deras generation.
"Du är kroppsskamlig och det är känslomässigt kränkande."
Vet ni vad som är kränkande?
3 500 för Vegas för att titta på…
Det är kränkande.
Tre år gick. Anna Grace har inte gjort nåt.
Hon började på ny privatskola.
För att gå på skolan måste man välja ett ämne.
Göra nåt.
Jag sa: "Anna Grace, välj nåt."
"Jag vill inte."
"Annars väljer jag."
"Du går inte dit för att kolla på TikTok."
Jag valde åt henne.
Det har jag också lärt mig.
När jag ska meddela min familj om saker
jag vet inte är poppis gör jag det på allmän plats.
För jag vet att de har en gräns när det är folk runt omkring.
Vi åt en god brunch
och jag sa: "Anna Grace, jag har fattat ett beslut."
Du ska spela volleyboll.
"Jag vill inte spela!"
"Mina volleybolldagar är över!"
Som om hon är 49 med dåliga knän och inte klarar det längre.
Hennes lillasyster Ashlyn är 14.
Ashlyn är den som protesterar. Hon är feminist.
Hon kommer till sin systers försvar.
"Du kan inte tvinga henne. Hon är kvinna, du är man."
"En man talar inte om för en kvinna…"
Du håller tyst, Angela Davis.
Ingen frågade dig.
Du ska provspela i tre dagar.
Du ska försöka och jag vill inte höra ett ord.
Tre dagar senare ska hon provspela.
I tre dagar pratar hon inte med oss.
Det är underbart att hon tror att det sårar mig.
Jag personligen gillar det.
I tre dagar kommer du inte att be mig om nånting.
Den tredje dagen
får vi ett sms från Anna Grace i familjechatten.
Så här stod det:
"Jävlar, föräldrar."
"Jag kom in på JV, jag är så glad." Emoji-hjärta utropstecken.
Så…
David som uppfostrades av Barbara och Eddie på 80-talet
fastnade på "Jävlar".
Vem fan tror du att du pratar med?
Sen när började du svära?
Men David som försöker föra oss framåt
fastnar på "Jag är så glad. Emoji-hjärta utropstecken."
Jag hoppas att hon ska koppla det till tre veckor tidigare
när hon skrek: "Mina volleybolldagar är över!"
Hon ska inse att om man jobbar hårt
kan man hitta framgång på andra sidan.
Det är det jag vill lära henne.
Anna Grace är 6 cm längre än förra gången hon spelade.
Jag fick se henne spela
när jag började turnera för ett halvår sen.
Flickan spelar,
blockerar och smashar.
Jag ser hennes självkänsla stiga medan hon spelar.
Jag får en kram efter matchen. "Tack för att du tvingade mig."
"Jag är din pappa. Det är mitt jobb att se det du inte ser."
"Kom ihåg en sak: Jag är alltid på din sida."
"För att jag älskar dig."
Jag sa…
Men om du svär i ett sms igen
dödar jag alla i den här jäveln. Hör du mig?
Man tar fram livsläxan och struntar i skitsnacket.
Det gör jag.
Jag gör saker även när jag inte vill.
för ibland lär jag mig mer om mig.
De ville ha en hund. Jag vill inte ha en hund.
Först och främst fick hundar andra liv än de hade när jag växte upp.
Ni hundägare gör för mycket.
Ni har med dem i mataffären,
ni går runt med dem i små väskor.
Jag flög hit i första klass med en pudel bredvid mig
som undrade vad jag gjorde där.
Nej, vad fan gör du här?
Du har munnen i hundens mun.
"Jag älskar dig så!"
Men ni tar inte vaccinet. Det här…
"Jag vill inte ha det i min kropp."
"Men min hund som slickar sina kulor hela dagen går bra."
För helvete.
Varför skulle jag vilja ha en hund?
Jag hade en hund på väg.
Sen slog det mig:
"Jag hade en hund på väg och det var hemskt."
Ett av mina värsta minnen är kopplat till en av mina hundar.
Jag växte upp här i Cleveland, Ohio.
Jag var väl åtta år.
Jag stod i dörren, hunden var ute på gräsmattan och kissade.
En bil kör fram, öppnar dörren, tar hunden och kör iväg.
"Va?"
Jag sa: "Pappa, de har hunden!"
Det här är det min pappa kunde trösta mig med:
Han sa…
"Okej. Kom in i huset. "
Jag sa: "Vänta lite!"
"Ska du inte göra nåt?" Han blir arg på mig.
"Vad fan vill du att jag ska göra, David? Hunden är borta!"
Jag sa: "Fan, vi ska inte bry oss om hundarna!"
Det har hängt med mig.
Jag växte upp i en tid när man inte pratade känslor med föräldrarna.
Man bearbetade skiten
genom sitt eget åttaåriga sinne.
Det fanns med mig i flera år.
Jag förstod varför han hade den minen…
Det var sättet de körde iväg.
Vad är det du letar efter?
Du trodde att de skulle åka runt kvarteret med bilen
och komma tillbaka med hunden: "Varsågod, jag skojade."
Det sjuka är att vad man än gör
så blir man precis som dem.
Precis som dem. Man säger samma saker
för det är den enda mallen man har.
När man tänker att man inte ska vara sån
så säger jag samma sak som jag hörde som liten.
Jag växte upp med…
Jag uppfostrades av tre starka och inflytelserika män.
Alla var väldigt olika
men gav mig det jag har i mig.
Min styvfar,
min pappa
och min farfar.
Alla var väldigt olika men väldigt instrumentella.
Min farfar var den som
såg till att familjen gick på college. Han hade gått ut åttonde klass.
Ja.
Jag såg min farfar jobba varje dag.
När han träffade en
var han stolt över att prata med en i tio minuter.
Sedan visste han precis vad problemet var.
Om han inte kom på nåt så måste du ha "tagit sån skit".
Så sa han.
Vi vet inte vad det är
men om han inte förstod var det för att du hade tagit det.
När farfar blev typ 80 år
satt han hemma och pratade om mig.
För han förstod inte hur jag skulle klara mig.
Och han oroade sig för mig hela livet.
Och när man är 80 behöver man ingen att prata med.
Man fixar båda sidorna av samtalet.
Min farfar hade en liten orange fåtölj som han satt i
som ingen satte sig i ens efter att han dog.
Han satt alltid i den.
Min farfar såg alltid upprörd ut.
Ni vet…
Jag…
Jag vill tacka er…
för att ni har lyssnat på pojken.
För fram till idag
har ingen velat höra det David Arnold berättar.
Han har aldrig pratat om nåt vettigt.
För ni vet…
Det ni behöver förstå om David Arnold
är att pojken är lat.
Han är lat.
Om han får gå mer än två meter för en bit bröd kommer han att svälta.
Och där hittar du honom. Död.
Han ligger 12 centimeter från en brödbit för han är lat.
Jag vet inte varför.
Jag är 79 år.
Jag har jobbat sen jag var åtta.
Och jag jobbar varje dag.
Man kliver upp, går två, tre timmar till jobbet.
Man jobbar 10–12 timmar.
Man går fyra till sex timmar hem.
Vi hade inte ledigt.
Och jag växte upp i kolgruvorna i West Virginia.
Varenda dag.
Jag jobbade och en pojke var inte uppmärksam
och han lekte och släppte vagnen.
Den skar av fyra tår men jag slutade inte jobba.
Man lägger tårna i en påse
och avslutar dagen.
Fan.
Jag är 81 år gammal.
Jag har jobbat sen jag var sex, förstår du mig?
Du förstår…
Jag visste att David Arnold skulle ha det svårt
när han föddes.
För han hade ingen pappa.
För du vet, hans mamma… Hon låg runt, för fan…
Hon blev gravid med en runthoppare.
Ja, han hoppade vidare när han var klar.
Jag och hans farmor fick göra anspråk på honom.
Och jag glömde vad…
Vilken dag träffade vi pojken?
Det var…
Den 15 mars, nittonhundra och 68.
Vi åkte till sjukhuset
och när jag tittade på honom sa jag "Anna Mae…
pojken är lat."
Förstår du?
"Han är inte ens två timmar och han sover redan."
Det är lathet.
Jag sover inte på det sättet.
Jag är 83 år gammal.
Jag har jobbat sen jag var fyra.
Men…
så småningom
var min tid på jorden över.
Jag tvingades lämna.
Jag oroar mig för pojken varje dag.
Jag svär inför Gud, jag vet inte hur han ska klara sig.
Jag hade inte träffat honom på länge.
Och en dag…
träffades vi.
Och han gick.
Två och en halv timme.
Och jag sa, vart ska han?
Och jag ser honom
gå in i ett skämthus.
Och där inne drog han historier.
Han skvallrade med folk.
Sen såg jag honom gå
två och en halv timme tillbaka.
Jag ser honom göra det här varje dag.
Under lång tid.
Lång tid.
Och en dag slog det mig.
Den här pojken är inte lat.
Han bara…
Han behövde hitta ett syfte för att gå.
Så…
När du ser honom…
hälsa:
Pappa, jag ser dig.
Jag är stolt över dig.
Min styvfar hade inget jobb, fick inget jobb
och fan ta den som sa att han borde skaffa ett jobb.
Min styvfar var en annan typ.
Men min styvfar var berömd.
Min styvfar startade en grupp på 50-talet som blev populär på 70-talet.
The O'Jays.
-Ja! -Ja.
Men han slutade dagen innan de tjänade en miljon dollar.
Så hela min barndom försökte han bevisa
att det som var hans största misstag
inte alls var ett misstag.
Jag vet inte om du känner nån från 70-talet.
Min styvfar är det. Alla från 70-talet
har varit med om grejer.
Du vet?
Allt var i silke utan anledning.
Han gjorde alltid 70-talskit med fingrarna.
Och han hade en Jheri-curl, men inte riktigt.
Min styvfar var cool. Han såg ned på dig.
"Jag startade The O'Jays, det gjorde inte du."
Så alla meningar började på samma sätt.
"Nej, nigga, nej."
Jag minns att jag sa till mamma: "Varför tog du med mig?"
Min styvfar hade en massa regler.
En av de största reglerna för mig och mina tre yngre systrar
var ett glas juice per barn, per dag.
Allt efter det: drick vatten.
Det var regeln.
Man kunde inte kringgå den
för han hade dryckesbiljetter som han delade ut på morgonen.
Man vaknade och kom ner. Där stod han.
"God morgon. Där är din biljett. Gör med den som du vill. "
Jag var smart.
Jag sparade mina biljetter till slutet av veckan.
På fredagen: pang!
"Fem dryckesbiljetter, fem glas juice."
"Nej, nigga, nej."
"Dagens biljettfärg är blå."
"Jag ser ingen blå."
"Drick vatten."
"Jag hatar att bo här!"
Jag kunde inte förstå varför han var så snål.
Och en dag slog det mig: han var inte snål.
Han var pank.
Och det är en skillnad.
När man är pank rör man sig i en annan kadens.
Hänger ni med?
Det finns alltid en press
och för varje beslut som fattas ökar pressen.
Det handlade inte ens om saften.
Det var inte riktig juice.
Det var 99 procent sockerlag i färgat vatten.
Men när juicenivån blev låg kände han pressen.
Det var hans verklighet.
Men för mig, en tioåring, handlade det om juice.
Jag kunde inte se hans liv som en 33-årig man.
Han var gift med en kvinna
som har tre barn. Två av dem är inte hans.
Det finns inga pengar.
Hon tjatar på honom så han aldrig kan glömma det.
Juicenivån börjar bli låg.
Han känner pressen
och varje dag i vårt hus, på radion,
är det enda man hör:
Världens folk, håll varandras händer
Starta ett kärlekståg
Kärlekståg
Fattar ni att en nigga som han kunde ha dödat oss?
Men jag såg inte livet genom hans ögon för jag var 10 år.
Jag skulle inte förstå det han gick igenom
förrän 40 år senare,
när jag är hemma och mina barn är ett och två.
Julie lagade mat.
Jag hade slutat jobba som sköterska
för att satsa på standup.
Jag kollade familjekontot varje dag
för att saldot indikerade hur länge jag kunde jaga drömmen.
Jag kollade.
Jag minns att jag kom in en dag och det stod noll.
Och i den stunden
kände jag pressen bak i nacken.
Och jag insåg att min juice var låg.
Vad skulle jag göra?
Det enkla är att gå tillbaka till jobbet.
Betala räkningar och ta hand om familjen
eller komma på ett sätt att fortsätta
med det jag gör och jobba med standup.
Jag visste exakt vad jag måste göra.
Eller hur?
Julie stod och lagade mat.
Jag sa: "Julie…
Ett glas juice…
per barn, per dag.
Efter det: drick vatten.
Jag skiter i vad du gör, du blir precis som dem.
Vet ni en sak?
Det var inte förrän 2005 som jag insåg vad min styvfar lärde mig.
När jag såg honom bli upptagen i Rock and Roll Hall of Fame
med The O'Jays, här borta…
Att han lärde mig nåt jag inte ens insåg då.
Att aldrig ge upp.
Så länge jag har känt honom,
och än i dag, 81 år gammal, ger han inte upp.
Varje gång vi ses: "Jag har ett möte…"
Du har inga fler möten.
Sätt dig ner. Fattar du?
Jag har ett glas juice åt dig.
Allt efter det: drick vatten. Du kan reglerna.
Min far lärde mig grejer han inte ens visste.
Bara för att jag är man måste jag inte spela hjälte
och måste inte ta kulan.
Alla tror att mannen räddar dagen.
Pappa lärde mig: "Det tänker jag inte göra."
På helgerna var jag hos pappa och min styvmor.
Pappa hämtade oss.
Min styvmor, styvbror, syster och jag umgicks.
Min styvmor tog hand om oss hela helgen
för pappa jobbade på en racerbil.
Min styvmor hade temperament.
Hon hade en morgonrock utan snöre som hon höll med en hand.
Hon hade alltid en cigarett och svor jämt.
"Ni jävla ungar går på mina jävla nerver."
Varför är hon så arg?
Jag insåg inte att han hämtade två barn och lämnade hos henne.
Självklart är hon arg.
Man inser aldrig vad folk tänker om en förrän i stunden.
Jag hade en leksakspistol.
Min styvmor sa: "Jag hämtar pistolen."
"Vi skojar med din pappa."
"När han går in ska jag låtsas att jag mördar er alla."
"Vi får se vad han gör."
"Men vänta lite."
Hur fan blev det mord? Vad sägs om en vattenballong?
Hur blev det mord?
Men ni känner mig: "Skjut mig först", säger jag.
"Jag vill ramla ihop och se vad pappa gör."
Min pappa kom in för att hämta vatten.
Jacci har pistolen i morgonrocken.
Han kommer in, hon kör på.
"Jag är så trött på att ta barnen."
Hon drar ut pistolen. Hon börjar skjuta.
Hon träffar mig. Jag ramlar.
Jag ligger och tittar på henne och väntar på vad han ska göra.
Pappa ska bli en superhjälte.
För varje skott hon avfyrade
gick han närmare och närmare ytterdörren.
"Vad är det med dig?"
Jag ställde mig upp. Lämnar han alla?
Barnet som är kvar är min 5-åriga syster Tammi.
Han räddar minstingen.
När jag säger att han klev över mig
på väg till dörren,
då började jag skratta.
Nu skrattar alla andra. Skämtet är slut.
Pappa säger: "Men, jag skulle ju…"
"Du tänkte inte göra nåt."
"Du lämnade alla!"
"Men fan, ni blev skjutna. Skulle jag bli skjuten?"
Jag lärde mig att jag inte behöver vara en hjälte.
Jag säger det till min fru.
"Julie, sätt mig aldrig på pottkanten
för jag kommer att svika dig."
Jag har varit nykter i 23 år.
Jag vet inte om jag blev nykter för att jag hamnade på botten
eller om jag bara tröttnade på att jaga droger.
Det är hårt arbete.
Om du känner nån som använder droger så är de inte lata.
De är motiverade.
Man måste vara uppe hela natten, stjäla, det händer skit.
Bra droger får man kl. 2, 3 och 5.
Man kan inte lata sig. Man måste vara där ute.
Ett av mina största problem med droger
är att det aldrig syntes på mig.
Jag såg alltid ut så här. Det var svårt att köpa droger
för langaren trodde att jag jobbade under täckmantel.
"Jag vet att du är polis."
Jag är inte polis!
Mitt liv har spårat ut. Ge mig skiten!
Jag försökte övertyga knarkaren att mitt liv är kört
så att han skulle sälja.
Jag tänkte: "Det här tar kål på mig."
Det som är lustigt är att min väg till nykterhet var långsam.
För att jag aldrig gjorde nåt galet.
Smådumma saker.
Jag har aldrig mördat nån.
Jag har aldrig rånat eller sånt.
Mer dumma saker som att sitta i häkte två dagar i rad.
Samma polis tog mig. Sånt gjorde jag.
Jag vet att mitt körkort blev indraget
från 17 till 20 års ålder.
Det var alltid nåt med körkortet.
Begränsat, indraget,
du får inte köra mellan kl. 2 och 4.
Jag minns att jag dejtade en gång.
"Vi dricker nåt. Jag kör", sa hon.
Jag svarar: "Fan, jag kör."
Jag kör hennes bil berusad.
Polisen stannar oss.
Jag har en idé.
Vi byter plats medan vi kör.
Du har körkort.
Du får böter, jag ger dig pengar.
"Vi borde inte." "Byt plats, för helvete."
Hon stannar bilen. Polisen kommer.
Han går inte ens fram till förarsidan.
Han går fram till mig på passagerarsidan
som om jag inte skulle veta.
Knackar på fönstret.
"Rulla ner fönstret."
"Jag kan se dig genom bakrutan."
"Ut ur bilen. Du ska till häktet.
Hon fick ut mig mot borgen.
Samma skit nästa dag.
"Vi dricker nåt, jag kör." "Nej, fan, jag kör."
Hoppar in i bilen, samma bil.
Samma tid, samma hörn, samma polis.
Jag svängde vid hörnet. Vi såg varandra.
Jag och polisen i hans bil.
Han tittar på mig och säger: "Vad fan gör du?"
Jag väntar inte ens på att han ska kliva ur bilen.
Jag kliver ur bilen
och sätter mig i hans bil.
För min svarta röv ska till häktet.
Sån skit ägnade jag mig åt.
Det såg aldrig ut som om mitt liv var utom kontroll.
Det är lite kul att återberätta.
Mina föräldrar hjälpte mig alltid.
Så allt rullade på.
Jag satt inne i sju dagar i Bakersfield.
Jag minns…
Jag hade fått böter som blev till en häktningsorder.
Jag körde en bil som hade kostat 600 dollar.
Det säger väl allt.
Det där enda skrattet räcker för att jag ska fortsätta.
Polisen stoppade mig
och såg att det inte finns några bilbälten.
-"Inga bilbälten", sa han. -"Jag gav 600 dollar för bilen."
"Du får inte köra utan säkerhetsbälten."
Jag fick böter och skulle fixa säkerhetsbälten.
Så fick jag veta
att det kostar 600 dollar. Lika mycket som bilen.
Det tänker jag inte göra.
Jag körde tills bilen gick sönder.
Sedan lämnade jag den vid vägen,
tog min basketboll och dribblade hem.
Jag tänkte aldrig på bilen igen.
Ett år senare är jag på Edwards flygvapenbas
med min kusin Michael. Vi dricker.
Polisen läser upp våra namn.
"Häktningsorder på David i L.A."
Jag hamnar fyra timmar norr om Bakersfield
och sitter i fängelse i sju dagar.
Så här vet jag att jag inte klarar det livet.
Det som borde ha fått mig att ringa mamma
störde mig inte alls.
Saker som stör en med att sitta inne går bra för mig.
Men det som fick mig att ringa henne var löjligt.
Det hade gått två av sju dagar.
Jag sitter av tiden.
Och jag minns att jag…
åt lunch.
Mitt i ätandet…
Är jag den enda som tycker att maten inte smakar nåt?
Vill du ha lite salt?
Det skulle smaka bra.
Vakten kan hämta det.
Hur är det?
Jag heter David… Lyssna på mig.
Jag och killarna pratade och…
den här maten…
smakar inte så mycket.
Vill du ha lite salt?
Lite salt vore fint.
Sätt dig. Jag ska hämta salt.
Okej.
Han ska hämta salt.
Vi satt där i 35 minuter.
Han tittade på mig.
Jag såg att han inte hämtade salt.
Alla är borta utom jag och vakten.
Du…
David här. Jag vet att du är upptagen.
Kan du hämta saltet?
"Nej, nigga, nej."
Då ringde jag mamma: "Du måste få ut mig härifrån."
-Försöker de knulla dig? -Vad? Nej!
Men de har varken salt eller peppar
och jag kan inte leva i en värld utan krydda på potatismoset.
"Dämpa dig. Jag ska få ut dig innan nån knullar dig."
Hör du mig?
Det här är den jag var.
Jag lyssnade inte.
Jag höll på med en massa skit
och allt rullade på.
Inget stoppade mig.
Förutom kokainet.
Åh, det där kokainet.
Du vet, kokain har ett sätt att få dig att försvinna
utan att du förstår det.
Har du sett nån försöka agera nykter?
En berusad svart man som försöker spela nykter.
Kokainet…
Vilken grej.
Vet ni en sak?
Jag minns att mitt liv började vända
när jag sålde min bil till knarklangaren.
Jag glömmer aldrig. Jag skrev "200 dollar" på en servett.
Jag gav servetten till langaren
och gick hem med 200 dollar.
Mitt liv var toppen.
Jag skuttar fram på den mjuka lekplatsen.
Det stoppade inte mig.
Tre dagar senare köpte jag mer kokain.
Den här gången köpte jag kokain för 11 dollar.
Jag betalade i femcentare.
Jag räknade. "Fem, tio, 15, 20, 25, 30, 35"
"Det är en. Fem, 10, 15, 20, 25…"
Jag tog kokainet för 11 dollar och gick hem i regnet.
Stolt! En bil körde förbi. Jag blev dyngsur.
Det var knarklangaren i min bil.
"Den jäveln kunde ha gett mig skjuts."
Men det stoppade inte mig.
Det var inte förrän kokainet började prata med mig…
som jag började vakna.
Kokainet säger inte till dig vad du ska göra.
Det föreslår saker passiv aggressivt.
Jag stod och gjorde ingenting.
Kokainet ställde sig bredvid mig och viskade i mitt öra:
"Det kanske är dags att börja suga kuk."
Jag sa: "Nu räcker det! Jag ska till rehab! "
Nigga, när jag säger att jag sprang 15 km på tre minuter…
Är ni med?
"Nej!" vrålade jag.
"Öppna dörren!" sa jag. "Vi har stängt", sa hon.
"Jag bryr mig inte! Jag måste in. "
Hon tittade på mig och sa "Raring."
"Visst hörde du rösten om att suga kuk?"
"Ja", sa jag.
"Det är kuk där ute", sa jag.
Men jag kan stå inför er och säga:
23 år. Jag har aldrig sugit kuk.
Min fru brukar säga:
"Du vill inte suga kuk. Varför tror ni vi vill det?"
Jag sa, "Julie…
Min historia är inte din historia."
"Jag pratar om att suga kuk för droger. Du suger kuk för kärlek. "
"Förstår du?"
Jag ber henne inte ens om sånt.
Hon har temperament.
Man ber om en avsugning och hon svarar: "Visst."
De ska alltid låtsas vara sura.
Som om det avskräcker mig.
"Jag ska prata igenom det. Varsågod. Så där. "
"Ditåt." Jag vet inte varför vi tystar dig.
"Där är den."
När ni kommer hem och gör det, säger en av er: "Lugn".
Den andra säger:
Mitt jobb…
är att välja ut de läxor som fungerar,
ta med dem och lämna skitsnacket.
Du vet, det är…
det jag vill göra.
Jag tänker gånger när vi har misslyckats.
Som när vi var barn.
Allt blev inte bra.
Min styvsyster heter Robin.
Robin är döv.
Med tanke på att Robin är döv
skulle man ha trott att vi hade anpassat oss.
Som att nån i vår familj
skulle kunna teckenspråk.
När jag säger att vi inte är värda ett skit…
Än idag har ingen tänkt.
Än idag pratar vi med Robin genom att skrika och stampa.
Robin! Vill du ha nåt att äta? Robin! Robin!
Men Robin har selektiv hörsel och hör det hon vill höra.
"-Vill du ha nåt att äta? -Jag vill ha glass."
"Du hjälper väl till med disken?"
Du hör oss, din jäkel.
Vi kan inte kommunicera med Robin.
Det kom ikapp pappa.
Jag glömmer aldrig. Jag var 13, så Robin var 18.
Vi satt i vardagsrummet och tittade på tv.
På avstånd
hörde vi plötsligt:
"Mm!"
"Ja!"
"Mm!"
"Ja!"
"Va?" sa pappa.
"Vad är det för ljud?"
"Jag vet inte", sa jag.
Pappa undersöker saken.
Jag följer med.
Ljudet fortsätter. "Mm! Ja!"
Vi går igenom köket och ner för trapporna till källaren.
Halvvägs ner
fattar jag vad som pågår.
Och jag är 13.
Han är 36.
Jag vet att han vet.
Ju närmare ljudet vi kommer, desto långsammare går pappa.
Man kan tro att det var ett spökhus
klockan tre på morgonen.
Vi är där nere.
Min hand på hans axel, hans hand på min hand, på hans axel,
medan vi går mot ljudet.
"Mm! Ja!"
Vi kommer runt hörnet.
Robin och hennes pojkvän knullar…
som om ingen är hemma!
Jag har aldrig sett när min pappa inte vet vad han ska göra.
Han står på samma avstånd som jag från er.
Så han säger: "Robin! Sluta knulla!"
"Sluta knulla!"
De hör inte ett skit!
"Mm! Ja!"
Jag är 12 och känner: "Herregud!"
"Vad händer?"
"Mm! Ja!"
Pappa bestämmer sig för att han ska knacka pojken på axeln.
Men han var nog rädd för att bli indragen i en trekant.
Han sträcker sig, håller mig i handen. Jag håller i dörren.
De knullar.
Han skriker: "Robin!"
"Sluta knulla!"
Jag känner: "Herregud!"
På nattduksbordet står ett glas vatten.
Pappa tar det och kastar det på dem.
De delar på sig.
"Vad fan, Robin? Vad fan gör du?"
"Jag visste inte."
Pappa tittade på henne och sa: "Mm."
-Ja! -Ja!
Jag heter David Arnold!
Tack så mycket.
Ni är grymma.
Tack.
SKRIVEN OCH FRAMFÖRD AV DAVID A. ARNOLD
Jag kallade specialavsnittet för "Inget för veklingar"
för att jag har gjort det här i 27 år.
I ett vakuum.
Branschens buksida.
Jag brinner för att göra det
vid det här laget…
Det går inte
utan att man har kämpaglöd.
Den här branschen är inget för veklingar.
Jag gör mig redo för turné
och besöker 20 städer till och med 29 januari.
Jag uppträder och spelar in min andra Netflix-special.
Det betyder att jag måste köra samma gig hundra gånger
de närmaste månaderna.
Jag ska förbereda, justera och ta bort
och köra giget om och om igen.
För några år sen började jag lägga ut videor på sociala medier om min familj
med min familj.
Jag har fått massor av följare
och det har gjort min standup uppmärksammad.
Jag har nåt att säga.
Vi ska diskutera var vi ska på semester.
Som vi gör varje år.
-Ja. -Så jag har samlat tre…
-De tre… -Personerna?
De andra tre som bor här.
Så vi kan ta reda på vad de…
Folk vars åsikt räknas.
Folk som gör dig framgångsrik.
Jag tar bort det där.
Okej. Nu kör vi.
Jag tror verkligen
att David och jag fördes hit för varandras skull.
Som om Gud gav oss varandra.
Att han skulle bli min partner och tvärtom.
När jag ser honom köra standup och han pratar om vår familj
återupplever jag det.
Och jag ser hans syn på vissa saker.
Många gånger vill jag gå upp på scenen:
"Nu ska jag berätta mitt perspektiv."
Jag vill berätta vad jag känner och tänker.
Men för det mesta skrattar jag så mycket att jag inte ens tänker så.
Jag har en 14-åring och en 16-åring.
Den här nya generationen…
Jag har aldrig träffat så bortskämda ungar.
Är ni med?
Men så här är det:
Jag vet att de är såna för att vi har gjort dem såna.
-Jag heter Anna Grace. -Jag heter Ashlyn.
Jag är den äldsta systern.
-Jag är yngst och 14. -Och jag är 16.
Det har varit kul att växa upp med min pappa.
Allt han gör är så roligt.
På riktigt.
Det har varit kul att ha honom som pappa.
Han har gjort allt så kul.
Men han är också pappa.
Han är strikt och har regler.
Det är som om vi aldrig kan ta honom på allvar.
För han är komiker, alltid rolig.
Så när han försöker föreläsa tänker jag bara: "Vad rolig han är."
Ibland vet han inte.
-Han känns som en pajas. -Ja.
Ikväll ska jag uppträda
på världsberömda Laugh Factory på Sunset,
en klubb där jag har uppträtt sedan jag började med standup.
Och Jamie Masada, klubbens ägare, har alltid stöttat mig.
Det är en övningskväll.
Jag och mina vänner ska uppträda
och hänga och snacka skit efteråt som komiker gör.
Det är en del av att förbereda sig för specialen.
-Hur förberedde du dig? -Med en turné.
Jag besökte 20 städer.
Under det senaste halvåret körde jag fem gig per stad.
Så hundra gånger.
Jag har gjort det hundra gånger.
-Vän av ordning. -Ja.
Det kan brinna, ett barn kan bli kidnappat…
På riktigt!
"Dave, det är ett barn!"
Glöm det, stanna på scenen.
"Nigga, ta dina jävla små skämt."
Du låg i sängen med Paul.
Paul tittade på dig och sa:
"Anna Mae, pojken blir bara en pajas."
-Ja. -Kan du tro det?
-Ja. -Han sa…
Han sa att jag bara skulle bli en pajas.
Och se på dig.
Jag var sex månader gammal.
Jag vet. Se på dig nu, vilken pajas.
-Jepp. -Wow.
Som att komma hit och göra det här…
Jag känner att jag har gjort det jag skulle göra.
Och jag känner…
Jag kan…
släppa det.
För jag tar med mig allt det här överallt.
Allt jag lärde mig av farfar och farmor.
Härligt att vara i min hemstad Cleveland, Ohio.
-Men titta där… -Hej, hur är det?
-Läget, Tam? -Kul att se dig.
Kul att ses. Du ser bra ut.
Var är mamma?
Mamma är där inne och styr och ställer som vanligt.
Hon försöker ta över mitt hus.
När jag var 11 gav min mamma ett råd till min syster.
"Dejta aldrig en man som inte har nån klocka."
"Varför?"
"Han bryr sig inte om vad klockan är
för att han inte har nåt att göra." "Jäklar!", sa jag.
David och jag har alltid varit…
Jag har varit väldigt ärlig mot alla mina barn.
Jag påstod aldrig att jag var perfekt.
-Jag var mänsklig. -Ja.
Jag har gjort många misstag
men jag ville alltid att barnen skulle se att jag var mänsklig.
För vi är alla mänskliga.
Och jag var nog lite för ärlig med vissa saker.
-Ja. -Men…
Du sa att pappa inte var min pappa.
-Han var upprörd över det. -Jag vet.
När jag var 17…
fick jag veta att mannen som uppfostrat mig, Eddie,
var min adoptivpappa.
Jag trodde att han var min biologiska pappa.
Och alla visste, förutom jag.
Pappa!
-Pappa! -Vem är det?
-Hör du! -Dave!
-Vad händer? -Vad händer?
-Vad gör du? -Hej, hur är det?
-Bra. -Kul att ses.
Jag är inte van vid att du hälsar på.
Vet du.
Vet du vad jag tänkte på när jag såg dig?
Jag minns att du korsade gräsmattan
när du skulle leta jobb.
Minns du det?
Det var aldrig meningen att jag skulle göra nåt annat.
Pappa förstod aldrig det.
Min pappa…
Pappa är pensionerad ingenjör.
Han jobbar.
Han förstår inte att man inte jobbar. Är ni med?
"Jag har aldrig sett nån jävlas och leka runt hela dagen", sa han.
"Du jävlas, leker och jävlas."
Vad då? Varför?
-Vad är det här? -Jag städade…
Jag rensade i lådan.
Jag hittade allt möjligt.
Jag hittade ett kvitto. Minns du från när jag betalade borgen sex gånger?
-Varför växer antalet varje gång? -Det var sju gånger.
Min styvmor tog hand om oss för att pappa jobbade på sin bil.
Min styvmor hade temperament.
Hon hade en morgonrock utan snöre som hon höll med en hand.
Hon hade alltid en cigarett och svor.
"Ni jävla ungar går på mina jävla nerver."
Jag vet bara att du…
var upprörd.
Men grejen är den…
Jag berättade det för honom och måste tala om för dig…
hur mycket jag uppskattar…
att du tog hand om oss.
För det var inte lätt.
Jag förstår inte hur du inte…
Dödade dig.
För mig handlar det nog om…
Det som betyder mest är…
Du gav mig ditt namn, adopterade mig och tog hand om mig.
Även efter att du och mamma skilde dig.
Tja, David…
Bara för att du får en bebis blir du inte pappa.
Det krävs en far för att uppfostra ett barn och göra honom till man.
Helt ärligt:
Jag älskade dig från första stund.
Du var fyra månader gammal
och jag har älskat dig varje stund sen dess.
Sen insåg jag vad min styvfar lärde mig.
När jag såg honom bli upptagen i Rock and Roll Hall of Fame
med The O'Jays, här borta.
Han lärde mig nåt jag inte ens insåg då.
Att aldrig ge upp.
Han är 81 år idag och har inte gett upp.
Varje gång vi ses: "Jag har ett möte…"
Du har inga fler möten.
-Så där. -Jag ska inte ljuga.
Det här ska bli kul. Jag har aldrig varit här.
-Ja. -Jag tog det för givet att…
Att jag varit här?
Att du hade varit här förut.
Oavsett vilka drömmar du har,
ska du jobba på det.
Förstår du?
Det är allt du kan göra.
Arbete ger bra resultat.
Med hårt jobb.
Så, oj…
Minns du den här bilden?
Japp.
Vi tog den på Leo's Casino.
Vem är han?
Freddie Arrington.
Så, att köra på…
Leo's Casino var som Apollo Theater?
Leo's var stället i Cleveland
med alla föreställningar.
Och Freddie Arrington var konferencier.
-Stående. -Jaha.
Du vet.
-De flesta föreställningarna… -Hur gammal var du?
I 20-årsåldern.
Jag är stolt över att David
är så framgångsrik som han är.
Hans skrivförmåga. Hans skådespeleri. Hans…
komiska färdigheter,
men jag tror att jag är mest stolt över den han är som man.
Jag är stolt över Davids karaktär.
Sättet han uppfostrar barnen.
Att han älskar sin fru.
Jag uppfostrade en man med enastående karaktär
och det gör mig lycklig.
Jag hade knappt betyg i allt från high school. Är ni med?
Nej, lyssna på mig.
Jag vet inte ens om jag tog examen.
Jag åkte hem med gänget jag kom dit med.
Det råder ingen tvekan om att jag gör precis det jag ska.
Jag gick ut med dåliga betyg av en anledning.
Jag har åkt in och ut på rehab tre gånger.
Alla erfarenheter har gjort mig till den jag är idag.
Så jag kan dra historier.
Jag var sämst i årskursen när jag gick ut.
Jag tog examen från den här skolan med 1,8 i betyg.
Jag bara…
Mitt huvud var alltid
nån annanstans.
Jag liksom…
Jag vet inte.
Det här stället var så stort för mig,
och det kändes som om allt gick i 380 km/h.
Minns du det här?
Framgångsgalleriet, som Hall of Fame för Beachwood?
Ja, jag minns det här.
Det här är min årskurs.
Vi tog examen i samma…
Han är tv-författare och producent.
Han skriver Hollywood-komedier.
Okej, så när är jag…
Kom igen, jag måste hamna på väggen.
Jonathan tog inte hit Netflix.
Jag måste finnas på väggen.
Det här är otroligt.
Comedy Cellar är som
Laugh Factory och Comedy Store är i L.A.
Det är komedins Mecka i New York.
Till Cellar kommer alla stora namn.
Efter två veckor skickar min fru sms:
"Saknar du oss?"
"Jag ska vara ärlig…"
"Jag mår bra, okej?"
Vi har varit hemma i 18 månader.
Som om vi inte går varandra på nerverna.
Så här.
Vi är i New York, Manhattan.
Jag kör på Caroline's Comedy Club på Broadway.
Jag minns att rummet kändes så stort.
Hela ögonblicket.
Caroline's är ett sånt…
Det är ett historiskt ställe för standup i New York.
"Vi kan inte låta barnen ramla och skada sig själva."
Det är därför de fick jordnötsallergi.
Deltagartroféer och jordnötsallergi är kopplade.
Jag säger det.
Fullt hus.
-Är det? -Ja.
-Okej. Du klarar det. -Det är utsålt.
-Utsålt. -Det stämmer.
-Är du nervös? -Herregud. Vad ska jag göra?
-Jag frågar varje gång. -Varenda gig.
Komedikulturen i New York skiljer sig
från alla andra platser.
Komiker i New York sliter.
Tack.
-Kom igen. -Läget?
-Bra. Trevlig publik. -Bra.
Vi klarade siffran.
Ledningen är nöjd.
Läget?
Där är Chad. Ja.
-Hur är det? -Bra. Redo för föreställningen?
Ja, vi kör.
Vi går hitåt.
Jag har gjort standup i åratal
utan att veta vem jag är.
Det här är första gången
under de 27 år jag har hållit på med det
som folk köper biljetter för att se mig.
Vi har sålt ut
och alla kom för att de vet vem David A. Arnold är.
Jag älskar er.
Läget?
Vad händer? Jag ser dig!
Vi är på Hanna Theatre i Cleveland, Ohio.
där jag ska spela in mitt andra specialavsnitt för Netflix.
Det här stället…
är eld och lågor.
Det hände inte över en natt.
Jag har inte fått det gratis.
Allt jag har välsignats med har förtjänats.
Vissa säger att jag kom från ingenstans,
att jag bara dök upp.
Nej.
Jag har varit med länge.
Jobbat,
kämpat,
slitit.
Jag har klarat mig vidare avslag efter avslag.
Jag har mött många hinder på min resa,
den största är jag själv, min mentalitet och min attityd.
Men jag har jobbat för att bli lite bättre för varje dag.
Jag har kommit långt
och jag har långt kvar.
Det innebär inte att jag inte skulle vara stolt.
Det har gjort mig bättre, starkare,
och mer förberedd för såna här stunder.
Jag vill att min familj ska veta att de har en son, en bror, en far och en make
som ger allt det han har.
Många kommer med ursäkter.
Jag vägrar att leva i skuggan av "Tänk om?"
Idag kliver jag in i mitt öde.
Den här resan ska inte vara lätt.
Den ska vara svår.
Det ska vara utmanande,
för den här resan
är inget för veklingar.
Mina damer och herrar,
David A. Arnold!
Undertexter: M. Lillqvist Kivinen