Downloaded from YTS.MX
Багато людей проживають своє життя виправдовуючись.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Я відмовляюся жити в тіні: «А що як?»
Я хочу, щоб моя родина знала, що у них є син, брат, батько та чоловік,
який дає їм все, що має.
Сьогодні день, коли я роблю крок назустріч долі.
Цей шлях не мав бути легким.
Він мав бути важким.
Було багато перешкод, тому що шлях, яким я йду…
…не для слабких.
Пані та панове…
Девід А. Арнольд!
Привіт!
Клівленд, Огайо!
Як справи?
Сідайте.
Боже мій.
Минулого разу я виступав у Комеді клабі.
Цього разу ми в театрі.
Що, в біса, відбувається?
Я такий радий вийти на вулицю.
Не знаю що робити.
Я вам дещо скажу.
Дуже дякую.
Я радий повернутися.
Добре повернутися додому. Ця погода — відстій, але…
Кажу дітям… Вони не з Л.А. Вони ніколи навіть не бували тут.
У моєї дочки є джинси з величезною діркою.
Я сказав: «Ти відчуєш ті дев'ять градусів своєю дупою».
Діти не слухають. «Та ні».
Ми вийшли надвір…
Я вам кажу, її коліна не згиналися…
Вона така: «Ох, ну і лайно…»
Мене також вчасно покликали.
Я гастролював останні шість місяців,
був десь у 20 містах.
Реально, коли треба було їхати, це було дуже вчасно.
Адже я мав втекти з того дому.
Це було… Я вже не міг…
Сиділи вдома вічність. Пам'ятаєте, казали що це на два тижні?
Сказали два тижні, і я: «Дідько, стільки я просиджу».
Я б поговорив зі своїми дітьми, дізнався б яких людей я виховую.
Послухав би історії дружини повністю,
від початку до кінця.
Не знаю як у вас, але у моєму домі це нелегко.
Ви колись слухали історію людини, яка зовсім не вміє розповідати історії?
Через шість хвилин ти такий: «Що, бляха, ти говориш?»
Через тринадцять хвилин: «Ну, коротше…»
Ні, сучко, коротше треба було 13 хвилин тому.
Треба вже закінчити це лайно.
Через шість тижнів я почав тусуватися на парковці супермаркету коло дому.
Там були лише хлопці.
Якось я проходив, і побачив, там лише хлопці у машинах.
Спитав: «Що відбувається?» «Ми більше не можемо сидіти вдома».
Хлопці курять, дивляться у вікно.
«Я вб'ю когось, якщо повернуся».
Ми не маємо бути разом ось так.
Пам'ятаєте, ми були разом цілими днями?
Ми не маємо бути разом ось так.
Пам'ятаєте, прокидаєтесь: «Так буде весь цей довбаний день»?
Ми мали бути разом десь по десять годин на день,
вісім з котрих ми мали спати.
Залишається дві години на день, щоб руйнувати наші стосунки,
якщо у нас такі плани.
Мій перший тиждень у дорозі, дружина пише:
«Ти за нами сумуєш?»
«Чесно кажучи…
…все гаразд, добре?»
Якщо ви живете разом…
Якщо ви живете з кимось, ви нервуєте одне одного.
Все бісить вас обох.
Якщо ти живеш із кимось, ти не можеш піти займатися справами,
без того, щоб тебе попросили про якесь лайно.
Щоразу. «Ти йдеш на кухню? Куди ти пішов?»
Ні, просто візьму пульт.
«Подай журнал». «Чому тобі постійно щось треба?»
Я встаю, вона хоче, щоб я приніс якусь фігню, щось відніс.
Сама носи своє лайно!
Дозволь мені тут жити. Зрозуміло?
Чорт забирай.
Ми з дружиною сиділи на дивані, хотіли перечекати одне одного.
Ніхто не хоче вставати,
бо знає, що той, хто встав, має принести іншому якусь фігню.
Ми ледь не обмочилися.
Типу: «Я сходжу на цей диван, перш ніж принести тобі ще щось».
«Присягаюся».
Моя дружина обожнює пити воду. Хтось ще…
Типу, хтось носить пляшку…
Так, ти нам не подобаєшся.
Люди, що п'ють воду, завжди думають, що інші теж хочуть води.
«Комусь води?» «Ні! Лише тобі».
«Ти єдина така».
«Йдемо у продуктовий, там є цілий відділ води, якщо треба».
Моя дружина може носити воду всюди.
Ніколи не забуває її,
поки ми не підемо нагору спати, щоночі.
Кожна ніч у мене вдома починається однаково.
Що?
«Здається, я забула воду».
Навіщо ти це робиш? У піжамі немає води.
Потім вона стає пасивно-агресивною. «Якщо ти раптом опинишся внизу,
може, принесеш мені води».
Хто раптово опинявся внизу?
Коли востаннє ви йшли в туалет
і такі: «Дідько, я раптом опинився внизу»?
«Гадаю, принесу воду Джулі, бо я внизу».
Сама носи своє лайно!
Ми бісили одне одного. Сварилися. Скажу дещо.
Ми сваримося.
Ми з дружиною сваримося щодня.
Щодня. Не дуже сильно.
Але ми зупиняємось і сваримося.
Типу: «Що тепер? Хочеш проблем чи що?»
І вона так розмовляє зі мною щодня.
Я її боюся!
Сваримося. Ми сваримося. Знаєте, скільки ми вже разом?
Ми посваримося перед вами,
розмовляючи про вас,
і нам буде начхати, що ви тут.
Ви колись гуляли із парою, яка сварилася?
Ви такі: «Це вже особисте. Може підемо?»
А я: «Я казав що не хочу йти з ними їсти,
але ти мене витягла».
«Тож, бляха, Джулі, давай поїмо». Ось так.
Ми сваримося, бо знаємо, що не можна…
Ми дуже довго були вдома. Ми надто довго були разом.
Ми з дружиною разом достатньо довго, щоб ми обоє погодилися,
що нам обом не однаково начхати про що говорить інша людина.
Як довго треба бути разом, щоб погодитися?
Я їй щось розповідав,
і посеред моєї промови вона просто, бляха, вийшла з кімнати.
Вона нічого не сказала, просто пішла.
Я не образився. Типу, так має бути.
Взагалі вона мала піти хвилин десять тому.
У багатьох стосунках не було такої пандемії.
Дехто з вас був у невдалих стосунках.
Розумієте: «Я вже не хочу бути з цією людиною».
Один мій друг залишив усю родину.
Кажу вам, він просто вийшов і більше не повертався.
Як перевіряють пошту.
Ви нічого не кажете, коли йдете перевіряти скриньку.
Йдете і перевіряєте.
Він вийшов на вулицю, і ми не бачили його дупу з того дня.
Справа ось у чому. Коли залишаєш сім'ю,
гадаю, частина виходу із родини,
це піти і щоб більше про тебе не чули.
Не цей чувак. Щоразу, коли я пишу йому, він відповідає.
Я такий: «Де ти є?»
«Зник». Що?
Я такий: «Ти повернешся?» «Ні».
Я спитав: «Хто, бляха, кидає родину
і пише друзям із минулого?»
Щоразу коли я виходив з дому, протягом трьох місяців,
дружина питала: «Куди ти?»
Я такий: «Не хвилюйся, я повернуся».
«Я не залишу тут своє лайно».
Адже мій друг пішов,
у нього була величезна колекція взуття на 25,000 доларів.
Він усе залишив.
Не вертався щоб забрати.
Розумієте, до чого має дійти, щоб залишити все своє лайно?
Ти так вийшов, чуваче. Бам, ось прикид.
Уявіть, що у вас такі речі вдома,
що ви такі: «Цього достатньо, щоб почати спочатку».
«До біса все в тому домі».
До біса окуляри, документи. Мені нічого з того лайна не треба.
Я краще піду в МРЕВ ніж повернуся та побачу її.
Так і було.
Кажу дружині: «Якщо я піду, я заберу свої речі і половину твоїх».
«Розумієш?»
Ніхто не робив нічого такого.
Бо я знаю, де я.
Я знаю, де я у житті, щоб…
В чудовому віці для кризи середнього віку.
Знаєте, я у такому віці.
Особливо в Голлівуді.
Ти у тому віці, коли кидаєш першу дружину,
знаходиш другу молоду дружину.
І живеш з нею до кінця її днів.
Гляньте на жінок, зрозуміло, що час їх кидати.
Гляньте на обличчя.
І ось у чому справа, теоретично, це звучить круто.
Звучить весело. Щось нове, цікаве.
Але насправді, доведеться зробити те ж саме з новою,
що і з першою.
І вже нічого нового не буде.
Так? На цей раз нічого нового.
У мене будуть ті самі розмови.
Якщо знайду молоду дружину, дитина має бути від неї.
У неї має бути все те саме, що й у першої.
Вона скаже: «У вас є дитина. У нас нічого немає».
«Хочу побачити…»
Це лайно.
Я сиджу на весіллі своєї доньки. На колінах шестимісячна дитина. Мені 68.
Я, бляха, хочу спати.
Звучить не круто.
Один з моїх хлопців… Кілька моїх друзів залишило перших дружин.
Вони одружилися на молодих,
їхні дружини молодші за них на 15 років, легко.
Один з друзів відсвяткував третю річницю весілля.
Він і його дружина.
Вона на 15 років молодша за мене.
Він мого віку.
Уявіть відео, де вони танцюють на вечірці.
Вона безперервно танцює.
Цьому бовдуру важко.
Він робить усі старі танцювальні рухи.
Я дзвоню йому і кажу: «Брате, видали відео».
«Здається, тобі дуже важко,
видали його зараз».
Я нічого такого не робитиму.
Я сидітиму з дружиною,
ми їстимемо «Дорітос» і розвалимося разом.
Саме це ми й зробимо.
Нічого такого не буде.
Нам треба позбутися дітей. Ось що нам треба зробити.
Хочете свіжості у стосунках,
викиньте дітей із життя.
У мене двоє, 14 і 16 років.
Дозвольте дещо сказати, по-перше, ці нові діти,
це найбільш наділені люди, яких я колись зустрічав у житті.
Чуєте?
Але ось у чому справа,
я знаю, що вони такі, бо ми зробили їх такими.
Мої діти такі…
Всі хочуть зробити краще для своїх дітей,
ніж було зроблено для них.
Потім я подумав: «Я непогано вийшов».
Отже, яка мета? Що я намагаюся зробити?
Так я дізнався, що робив забагато.
Доньці Анні Грейс виповнилося 16.
Дзвонить, каже: «Є до тебе розмова».
Я ніколи такого не казав батькові.
Насправді, я уникав розмов, якщо чесно.
Каже: «Є розмова. Мені скоро 16».
«Хочу тобі сказати, яку я хочу машину».
Я такий: «Я хочу почути, що ти вигадала».
Каже: «Я поклала око на Ґелендеваґен».
«Дідько, що тут, ти думаєш, сталося,
що Ґелендеваґен є десь у твоєму майбутньому?»
Чому ти думаєш, що отримаєш машину за $100,000?
Джулі зазвичай захищає дітей. Джулі почула це, і це її розлютило.
Каже: «Я трахаюся з ним, і я без Ґелендеваґена».
«У тебе Ґелендеваґена точно не буде».
«Буде тобі Королла 98-го. Іди геть».
Чому ти думаєш, що отримаєш Ґелендеваґен?
Бо їм давали усе.
Це покоління, яким давали усі довбані речі.
Це покоління нагород за участь.
Я вам дещо скажу.
У вас вдома є трофеї за участь?
Ваші діти не будуть лайном. Чуєте?
Кажу вам, це маячня.
Уся ця штука: «Усі переможці!»
Ні, дідько, не переможці.
Я знаю деяких невдах.
І я надто важко працюю, щоб бути в групі з цими виродками.
Чому переможець має піти з таким самим лайном, що програвший?
Скажіть.
Чому ми їх навчаємо? Усі — переможці. Ні!
Це ж не кредит на покупку житла.
Коли вам востаннє в банку казали:
«Знаємо, історія погана, дохід фіговий,
але в цьому банку всі перемагають».
«Ось твій кредит. Щасти!» Забирайся звідси. Це нереально!
Вони отримують кубки за участь, сертифікати.
Усі дарують сертифікати дітям, просто улюблене заняття.
Дочка була у третьому класі,
вона прийшла додому із сертифікатом за волонтерство у школі.
Вставила в рамку та повісила поряд із дипломом мами.
Пишаюся!
Я подумав: «Якщо ти не знімеш звідси цю фігню…»
Мама так наполегливо працювала,
а ти повісиш сертифікат за роздачу соломинок у день упаковки соку?
Ми нічого такого не робили.
Завжди дають сертифікат, кубок за участь.
Проблема в тому, що майданчик занадто м'який.
У цьому й проблема. Спортивний майданчик…
У моєму дитинстві майданчик був із асфальту.
Майданчик був зроблений з бетону, на майданчику було скло.
Ви падали, розбивали коліно, кровоточили, вставали, і далі грали.
Ви були на сучасних майданчиках? Особливо у благополучних районах.
Земля — це губка.
Вони змінили поверхню землі, щоб захистити цих довбаних дітей.
Тепер вони просто йдуть по життю, ніби все чудово.
Просто: «Боже мій!»
Це нереально, бляха.
Це просто нереально.
Але ви так робите.
Я виріс у 80-х.
Я виріс у 80-х, знаю, було багато лайна.
Ми робили багато неправильного,
та моя робота — знайти працюючі уроки життя,
витягти їх звідти, а все лайно залишити там.
І я роблю це зараз зі своїми дітьми.
Мені потрібно, щоб у них була ця штука.
Я це постійно кажу дітям.
Треба мати штуку, яка змусить тебе боротися, коли буде важко.
Тому що важко буде.
Розумієте? Життя забезпечить.
Мені начхати, яким крутим ти був у школі чи університеті.
Потрібна ця штука.
Я закінчив школу гірше всіх зі свого класу.
Розумієте?
На програмі було моє ім'я та чувака, який друкував програми.
Нижче цього піти було неможливо.
Але всередині мене є ця штука,
і я хочу щоб мої діти знайшли цю штуку у собі.
Потрібно, щоб була ця штука.
Я намагаюся щось робити.
Знаєте? Намагався. Діти грали у волейбол.
Ми розігрували кубок за участь у волейболі протягом довгого часу.
Потім я помітив, що вони мають помилкову самооцінку.
Мені не подобається.
Якщо ми будемо грати, то у справжні види спорту.
Отже, ми грали у клубний волейбол.
Не знаю, чи ви знаєте щось про клубний спорт, але є дві речі.
Це дуже дорого, дуже конкурентно.
І коли кажу дорого,
я маю на увазі тисячі доларів за готельні номери у інших штатах,
щоб подивитися гру.
І якщо я викидаю тисячі, щоб подивитися,
ти, бляха, маєш грати щосили, розумієш?
Пам'ятаю, Анні Грейс було десь 13 років,
ми повели її грати у клуб.
Вона поїхала у Вегас, так.
Туди, щоб грати на турнірі.
Коли вона вийшла, я побачив, що вона побачила,
що цей волейбол не про участь.
Бо у тих дівчат був такий погляд.
Летить м'яч…
Її впевненість починає коливатися.
Мені не подобається.
М'яч летить повз неї, вона…
Я такий: «От срака!»
Ви були такими злими, що відчували жар у грудях?
Я стою перед сходами з батьками
і я ходжу, дивлюсь на Анну Грейс.
Джулі каже: «Може, посидиш».
Кажу: «Тихо, Джулі. Я витратив стільки грошей, не для її…»
Я, бляха, тут усіх вб'ю.
Дружина думала що гірше і не скажеш.
«Як ти міг таке сказати?» Жартуєш?
Мій батько казав таку фігню раз на тиждень.
Щотижня ми чули:
«Я, бляха, тут усіх вб'ю!»
«Потім я вб'ю себе!»
Я сказав: «Хвилинку!»
«Ми всі помремо через вишневий сік?»
«Що не так з цим чоловіком?»
Я ніколи не розумів такого гніву, до того дня.
Дивлюся на Анну Грейс, вона дивиться вперед,
типу не бачить, що я дивлюся на неї.
Але я знаю, що вона відчуває жар на тій стороні її обличчя.
Вона глянула на мене,
і я такий: «Тобі срака коли це скінчиться».
Ми сіли в машину, сварилися чотири з половиною години від Вегаса до Л.А.
«Ти не грала». «Грала».
«Ні. Я знаю, що таке грати…»
Так звучить суперечка з дівчинкою-підлітком.
Коротше кажучи, вона кинула.
Ось чому я навчився.
Коли у вашій родині є непопулярна думка,
зрештою, треба буде її відпустити.
Бо не має значення, що це за думка, зрештою у всьому звинуватять вас.
Бо моя думка — ми не кидаємо, ми закінчуємо те, що почали,
ми пробиваємося попри все.
Гадаю, це непоганий урок.
Але вони перетворили це на: «У тебе погана енергія, тату!»
«Це руйнує наш дім».
Це покоління звукових укусів.
«Ти соромиш моє тіло, а це психологічне насильство…»
Знаєте що таке насильство?
Викинути 3,500 у Вегасі та дивитися твоє…
Це довбане насильство.
Минуло три роки, Анна Грейс не виправилась.
Нарешті пішла до нової приватної школи.
Казали, щоб піти до школи, тобі потрібно обрати факультатив.
Зробити щось нарешті.
Кажу: «Анна Грейс, обери щось».
«Я не хочу».
Кажу: «Я зараз сам оберу».
«Ти не сидітимеш постійно в ТікТоці у школі».
Вона не обрала, я обрав за неї.
Це ще одне, чого я навчився.
Коли я хочу зробити родині оголошення,
яке я знаю, буде непопулярним,
я роблю це на людях.
Бо знаю, вони божевільно реагують коли навколо купа людей.
Ми їли смачний бранч,
і я сказав: «Анна Грейс, я прийняв рішення».
Ти повернешся у волейбол.
Розлютилась. «Не хочу грати!»
Вона кричить: «Мої волейбольні дні скінчилися!»
Наче їй 49, із хворими колінами і вона просто не може більше грати.
Її молодшій сестрі Ешлін 14.
Ешлін — протестуюча феміністка родини.
Вона одразу ж стає на захист сестри.
«Не можна змушувати. Вона жінка, ти чоловік.
Чоловік не може… Нас почують, будемо марширувати…»
Кажу: «Якщо не замовкнеш, Анджела Девіс…»
«Тебе не питали».
Кажу: «Анна Грейс, три дні пробних занять».
«Ми прийдемо, ти спробуєш, я не хочу нічого чути».
Минуло три дні, Анна Грейс йде на пробні.
Три дні вона не розмовляла з нами.
Обожнюю, вони думають, що мені боляче від відчутності розмов.
Особисто мені подобається, розумієте?
Бо я знаю, три дні ти нічого у мене не проситимеш.
На третій день,
ми отримали повідомлення від Анни Грейс у сімейному чаті.
Ось що вона написала.
«Чорт забирай, батьки».
«Я отримала третій юнацький розряд, я рада». Емодзі серце.
Так…
Девід, якого виховували Барбара та Едді у 80-х роках,
зациклився на реченні, де було написано «чорт забирай».
Я думаю, бляха, з ким ти розмовляєш?
Відколи ти лаєшся на родину?
А Девід, який намагається нас вести вперед
зациклився на «Я рада, емодзі серце»,
бо я сподіваюся, що вона візьме цю мить і зв'яже її із трьома тижнями раніше,
коли кричала: «Мої волейбольні дні скінчилися!»
І вона зрозуміє, що якщо пройти трохи труднощів,
ти зможеш там досягти успіху.
Це вона мала зрозуміти.
Анна Грейс зросла з останньої гри на 15 сантиметрів.
Я зміг побачити її гру,
коли півроку тому почав гастролювати.
Дівчинка грає.
Блокує, подає, типу, у грі.
Я бачу, як зростає її самооцінка поки вона грає на корті.
Кінець гри. Обіймає мене. «Тату, дякую, що змусив мене».
Кажу: «Я твій батько. Моя робота — бачити те, чого ти не бачиш».
«Запам'ятай, хай там що, я завжди з тобою».
«Розумієш? Бо я люблю тебе».
Я сказав…
«Але якщо ти ще хоч раз вилаєшся на мене у повідомленні,
я, бляха, тут усіх вб'ю. Ти мене чуєш?»
Треба витягти життєвий урок, лайно залишити там.
Це моя робота.
Я роблю все для них і коли не хочу,
бо іноді я дізнаюсь щось про себе.
Вони хотіли собаку. Я не хотів собаку.
По-перше, собаки живуть інакше, ніж коли я був малим.
Нові власники собак, ви робите забагато. Ось що я вам скажу.
Ви берете їх до продуктового,
гуляєте з ними у маленьких сумочках.
Я летів сюди першим класом з пуделем поруч зі мною,
він такий: «Що ти тут забув?»
Ні, бляха, що ти тут забув?
Ви засовуєте свій рот до їхнього.
«Господи, я так тебе люблю».
Але ви не вакцинуєтесь. Та ось це, тут…
А це: «Я не хочу цього в своє тіло».
«Але мій пес, який цілий день лизав яйця, нічого».
Ну і маячня.
Я такий: навіщо мені собака?
У мене скоро буде собака.
Потім я такий:
«У мене скоро буде собака, і це жахливо».
Одна з моїх найбільших дитячих травм пов'язана із моїм собакою.
Я виріс у Клівленді, Огайо.
Мені було вісім років.
Я стояв у дверях, собака мочився надворі на галявині.
Раптом під'їжджає машина, відчиняє двері, хапає собаку і їде геть.
Я такий: «Що?»
Кажу: «Тату, вони схопили собаку!»
Це все, що мій батько міг дати мені у цей жахливий момент мого життя.
Він такий…
«Гаразд. Заходь додому».
Кажу: «Хвилиночку!»
Кажу: «Ти нічого не зробиш?» Він злиться на мене.
«Що, бляха, ти хочеш, щоб я зробив, Девіде? Собака зник!»
Кажу: «Чорт, ми ж не маємо дбати про собак!»
Роками це мене переслідувало.
Я зростав, коли з батьками не говорили про свої почуття.
Треба обробити це лайно
своїми восьмирічними мізками.
Роками я прокручував це в голові, типу,
я розумію чому він вийшов і подивився у той бік…
…бо вони туди поїхали.
А туди навіщо дивитися?
Ти думав, вони об'їдуть квартал на машині,
повернуться з собакою, «От, ми, типу, пожартували».
І що найдивніше: неважливо, що ви робите,
ви стаєте такими ж, як вони.
Такими ж. Ви казатимете те ж лайно, що і вони,
бо це єдиний шаблон, який ви маєте.
Навіть коли думаєте: «Я не буду таким»,
я помічаю, що кажу те ж саме лайно, що чув у дитинстві.
Справа в тому, мене виховували…
Мене виховували три дуже сильних, впливових чоловіка у моєму житті.
І всі вони, хоч і дуже різні,
вони сильно допомогли мені знайти ту штуку, що у мене всередині.
Мій вітчим,
мій батько,
і мій дідусь.
Усі вони різні, але всі допомогли.
Мій дідусь був чоловіком, який
дав змогу усій родині піти в університет, хоч сам мав лише вісім класів освіти.
Так.
Я щодня бачив, як мій дід працює.
Він обожнював зустрічати тебе,
він пишався, що поговорив з тобою десять хвилин.
Поговоривши з тобою, він розумів, у чому проблема.
Якщо не міг зрозуміти, підбивав підсумок, що ти «у лайні».
Так він казав.
Ми не знаємо, що то за лайно,
але якщо він не розумів, ти був у ньому повністю.
Дідусь, коли постарів, у свої 80,
його улюбленим заняттям було сидіти вдома і говорити про мене,
бо він не розумів, як мені вижити у цьому світі.
Він усе життя хвилювався за мене.
А коли вам за 80, вам ніхто не потрібен для розмови.
Ви можете легко впоратися із обома сторонами розмови.
У діда було помаранчеве крісло, в якому він сидів,
де ніхто не сидів навіть після його смерті.
Пам'ятаю, він завжди сидів у цьому кріслі.
Мій дідусь завжди виглядав схвильованим.
Знаєте…
Я…
…хочу вам усім подякувати.
За те, що послухали цього хлопця.
Адже до сьогоднішнього дня,
ніхто не хотів чути, що каже Девід Арнольд.
Тому що він ніколи ні про що не говорив.
Розумієте…
що вам треба знати про Девіда Арнольда…
…цей хлопець ледачий.
Він ледачий.
Якщо треба пройти більше півметра за шматком хліба, він помре з голоду.
Там ви його і знайдете. Мертвим.
Лежатиме за 15 сантиметрів до хліба, бо він ледачий.
Я не знаю, чому він такий ледачий.
Мені 79 років.
Я працюю з восьми років.
Я працюю щодня.
Встаю, йду дві–три години на роботу.
Працюю 10–12 годин.
Потім назад чотири–шість годин додому.
Вихідних не бувало.
Розумієте? А я ріс у шахтах Західної Вірджинії.
Кожного дня, це правда.
Якось я там працював, а цей хлопчик не звертав уваги,
а він впав і відпустив віз,
мені відрізало чотири пальці, а я не припинив роботу.
Піднімаєш пальці, кладеш у сумку,
і закінчуєш робочий день.
Чорт.
Мені 81 рік.
Я працюю з шести років, розумієте?
Розумієте…
…я знав, що Девіду Арнольду буде важко,
щойно він з'явиться на цей світ.
Бо, знаєте, в нього не було тата.
Бо, знаєте, його мама, вона… Господи, трахається всюди і…
…завагітніла від чувака «зробити-кинути».
Так, зробити-кинути. Робить те, що робить, а потім кидає, ось.
Тож мені та його бабусі довелося піти та забрати його.
І я забуваю, коли…
Коли ми пішли забрати хлопчика?
Це було… Чорт.
15 березня 1968 року.
Пам'ятаю, їхали в лікарню,
і щойно я побачив його, я кажу: «Анна Мей,
цей хлопець ледачий».
«Ти мене почула?»
«Він не пробув у цьому світі дві години, а вже спить».
Це лінь.
Я стільки не сплю.
Мені 83 роки.
Я працюю з чотирьох років, розумієте?
Але,
зрештою,
мій час на цій землі скінчився.
Мені довелося піти.
І, кажу вам, я хвилююся за цього хлопця щодня.
Бо перед Богом клянуся, я не знаю, як він зможе вижити.
Я давно вже його не бачив.
І одного дня…
…ми побачились.
А він ішов.
Дві, дві з половиною години.
І я такий, куди цей хлопець іде?
І я дивлюсь,
він заходить у якийсь Комеді клаб.
І він там розповідає історії
пліткує, базікає із тими людьми.
Потім дивлюсь, він іде
дві з половиною години назад.
Я бачу, він це робить щодня.
Дуже давно.
Давно.
І одного дня, я розумію.
Хлопець зовсім не ледачий.
Він просто…
Йому просто треба було знайти мету, яка змусить його йти.
Тож…
Коли побачите його…
…скажіть йому
«Малий… я тебе бачу».
«Я пишаюся тобою».
Вітчим не працював, не шукав роботу,
і довбав кожного, хто казав що треба знайти роботу.
Мій вітчим був зовсім іншим чуваком.
Хоча у мого вітчима була своя слава.
Мій вітчим створив гурт у 50-х, який став популярним у 70-х,
називався «O'Jays».
-Так! -Так.
Та він пішов за день до того, як вони заробили мільйон.
Тож все дитинство я спостерігав, як він доводив,
що найбільша помилка його життя
насправді не була помилкою.
Ось що скажу. Не знаю, чи знаєте ви когось із 70-х.
Мій вітчим із тих часів. Усі з 70-х,
у них завжди відбувається щось цікаве.
Розумієте?
Усе, що ви носили, було шовковим без жодної, бляха, причини.
Він завжди робив пальцями якусь фігню із 70-х.
У нього були кучері, та вони були не дуже.
Мій вітчим, типу, був крутим. І він говорив з вами зверхньо.
Бо, друже, це я заснував «O'Jays», не ти.
Тому всі речення починалися однаково.
«Ні, брате, ні».
Пам'ятаю, як сказав матері: «Чому ти мене сюди привела?»
Вітчим вводив нам купу правил.
Одне з головних правил, моє і трьох моїх молодших сестер,
це одна склянка соку на дитину на день.
Після цього пийте воду.
Ось таке правило.
І ви не могли оминути це правило
адже в нього були талони на сік які він видавав вранці.
Прокинулись, спустились, він стоїть.
«Доброго ранку. Ось твій талон. Використовуй, бляха, як хочеш».
Я був розумною дитиною.
Я відкладав талони до кінця тижня.
У п'ятницю кладу на стіл. Бам!
«П'ять талонів на сік, давай сюди п'ять склянок соку».
«Ні, друже, ні».
«Сьогоднішній колір талонів, Девіде, синій».
«У тебе таких немає».
«Пий воду».
Я такий: «Ненавиджу це!»
Я не міг зрозуміти, чому цей чоловік такий скнара.
І якось я зрозумів, він не скнара.
Він не мав грошей.
І є велика різниця.
Коли ви на мілині, ви рухаєтеся в іншому ритмі.
Розумієте?
Завжди є тиск на задню частину шиї,
і кожне рішення, яке ви приймаєте, тисне ще більше.
Справа навіть не в соку.
Сік, бляха, був не справжнім.
Це була штука за п'ять гривень, фарбована вода, типу, діабет у банці.
Але коли рівень соку падав, це дуже тиснуло на його шию.
Це було для нього реальністю.
Та я, десятирічна дитина, знав те, що я хочу соку.
Я ніяк не міг побачити його життя очима 33-річного чоловіка.
А саме, одруженого чоловіка,
у якого троє дітей, двоє з них — не його.
Так? Грошей немає.
Вона в його вусі і ніколи не дає йому про це забути.
Рівень соку падає,
з'являється тиск на шию,
і кожен божий день у нашому домі, по радіо,
єдине, що ви чули:
Люди всього світу, об'єднайтесь
Запустіть поїзд кохання
Поїзд кохання
Я здивований, що цей чувак не вбив усіх нас, чуєте?
Але я не міг дивитись на життя його очима, тому що я був десятирічною дитиною,
і я б не зміг зрозуміти, через що він проходив,
поки не минуло 40 років,
коли я у своєму домі, моїм дітям виповнилося рік і два.
Джулі готувала на кухні.
Я щойно пішов з роботи медсестри,
щоб здійснити мрію про стендап.
І я пам'ятаю, я перевіряв сімейний онлайн рахунок кожного дня,
бо цей баланс був показником того, як довго я буду гнатися за цією мрією.
Я перевіряв і перевіряв.
Пам'ятаю, одного дня я зайшов і там нуль.
І в той момент,
я відчув тиск на свою шию.
І я зрозумів, що в мене низький рівень соку.
Я такий, що мені робити?
Легше за все повернутися до роботи,
це безпека, сплата рахунків, турбота про родину,
чи зрозуміти як піти по цьому шляху,
по якому я успішно йду, щоб переслідувати мрію як стендапер.
Я точно знав, що робити.
Так?
Я зайшов на кухню, де готувала Джулі,
дивлюсь на неї і кажу: «Джулі…
…одна склянка соку…
…на дитину на день».
Усі інші, пийте воду.
Мені начхати, хто ви, ви будете як вони.
Знаєте, що дивно?
Тільки у 2005 році я зрозумів, чому вчив мене мій вітчим,
у 2005 я дивився, як його вводять до Зали слави рок-н-ролу,
із «O'Jays», ось там…
Він навчив мене тому, чого навіть не підозрював,
це ніколи не здаватися.
Скільки я його знаю,
до сьогодні, до 81 року, він досі не здається.
Коли бачимося: «У мене була зустріч…»
Досить, бляха, зустрічей, все.
Сядь ти вже. Зрозумів?
У мене для тебе є склянка соку.
Після неї п'єш воду. Ти знаєш правила, ти їх створив.
Батько навчив мене чого не підозрював.
Що я чоловік не означає, що треба бути героєм,
не означає що треба зловити кулю.
Кажуть, чоловіки все виправлять.
Батько навчив: «Чорт, я цього не робитиму».
У вихідні я гуляв із батьком, та моєю мачухою.
Тато нас забирав.
Я тусувався із мачухою, зведеним братом та сестрою.
Мачуха була з нами всі вихідні,
бо батько працював над болідом.
Мачуха завжди була не в дусі.
На ній був халат без поясу,
тримала його рукою.
Завжди тримала цигарку і лаяла нас.
«Ви, бісові діти, дістаєте мене».
Типу, чому вона була такою злою?
Я не знав, що він забирає двох зайвих дітей і закидає їй.
Звісно вона була злою.
Ви не розумієте, що про вас думають, поки не настає момент.
Я мав іграшковий пістолет.
Моя мачуха така: «Дай пістолетик».
«Давай розіграємо твого батька».
«Коли він зайде, я прикинуся, ніби вбиваю вас усіх».
«Глянемо, що зробить».
Я такий: «Дідько, зачекай хвилинку».
Вбиваєш? Яке вбиваєш? Як щодо водяної кульки?
Як ти перейшла до вбивства?
Але ви мене знаєте, я такий: «Мене першого».
«Я впаду, подивимось, що скаже тато».
Мій батько пішов по воду,
у Джекі пістолет у халаті, так?
Він входить, вона починає грати.
«Мені набридло сидіти з дітьми».
Вона дістає пістолет. Вона починає стріляти.
Отже, я падаю першим.
Я на землі, дивлюся на них, дивлюся, що він робитиме.
Я знаю свого батька, він зараз перейде в режим супергероя.
Кажу вам, з кожним її пострілом,
цей чоловік наближався до вхідних дверей.
«Що з тобою?»
Я встав. Питаю, він, що, нас усіх кидає?
Залишилася одна дитина, п'ятирічна сестра Теммі.
Знаю, він спробує врятувати її.
Кажу вам, він переступив мене…
…по дорозі до дверей,
тоді я почав сміятися.
Тепер, коли всі регочуть, ми знаємо, що це жарт.
Батько такий: «Що ви… Хлопче, я ледь не…»
«Та ти нічого б не зробив».
«Ти всіх покинув!»
Тато каже: «Чорт, та вас застрелили».
«Нащо мені куля?»
Того дня я швидко зрозумів, я не маю бути героєм.
Я завжди це кажу дружині.
«Джулі, не роби з мене героя,
бо я тебе підведу, обіцяю тобі».
Я тверезий вже 23 роки.
Знаєте, я не знаю, чи я кинув це, тому що я досяг дна
чи тому що втомився від роботи, яку можна було робити лише під кайфом.
На наркотики треба заробити.
Якщо ви знаєте людей на наркотиках, то вони не ледарі.
Це мотивовані люди.
Треба ночами не спати, красти, робити різне лайно.
Хороші наркотики о 2:00, 3:00, 5:00 ранку.
Не можна бути ледачим і під кайфом, треба бути там.
Моя головна проблема з наркотиками —
я ніколи не виглядав, ніби я вживаю.
Я завжди виглядав так, тому було важко купувати,
бо дилер завжди думав, що я коп під прикриттям.
Щоразу каже: «Геть звідси, я знаю, що ти коп».
Присягаюся, я не коп!
Життя — лайно, дай мені щось!
Я витрачав по півгодини, казав що моє життя — лайно,
щоб він мені продав.
Я повертався до машини: «Дідько, це виснажує».
Цікаво, що мій шлях до тверезості був повільним.
Я не робив нічого божевільного.
Я завжди робив якісь дурниці.
Я нікого не бив, ніколи не вбивав.
Не грабував, не робив такого лайна.
Робив дурниці, типу, потрапляв до відділку два дні поспіль.
Через того самого копа. Ось таке я робив.
Типу, я знаю, що мої права анулювали
з моїх 17 років до десь 20.
Із правами завжди була якась фігня.
Обмежено, анульовано,
не можна їздити з другої до четвертої, якась фігня.
Пам'ятаю, колись я зустрічався з дівчиною.
Каже: «Давай вип'ємо, я поведу».
Я такий: «Чорт, я поведу».
Стрибаю в машину, я їду, роблю п'яні штуки.
Поліція зупиняє нас, мигалки.
У мене одразу з'явилась ідея.
Поміняємося місцями поки їдемо.
У тебе є права, у мене — ні.
Тобі дадуть штраф, я сплачу.
«Не думаю, що треба». «Поміняємося». Ми міняємося.
Вона зупиняє машину, зупиняється поліція.
Він виходить і навіть не підходить до водія.
Підійшов до мене, до пасажиру,
я вдаю, ніби не розумію нічого.
Стукає у вікно.
Він такий: «Опусти вікно».
«Ти знаєш, тебе було видно у заднє скло».
«Виходь з машини, їдемо у відділок».
Відвіз до відділку, вона внесла заставу.
Наступного дня те саме.
«Вип'ємо, я поведу». «Ні, чорт забирай, сучко, я поведу».
Сідаємо в машину, ту ж саму.
Той самий час, той самий поворот, та сама поліція.
Я повертаю, ми глянули одне одному в очі.
Ми з поліцейським.
Я дивлюся на нього, він дивиться на мене і питає: «Якого біса?»
Цього разу не чекаю, коли він вийде з машини.
Я відразу зупинився, вийшов з машини,
пішов і сів у його машину,
бо знаю, мою дупу везуть до відділку.
Ось таку фігню я робив.
Життя крутилося, і не здавалося, що щось вийшло з-під контролю.
Коли розповідаєш історію, це смішно.
І мої батьки якимось чином завжди витягували мене з лайна.
Тож усе крутилося.
Я просидів тиждень у відділку в Бейкерсфілд.
І я пам'ятаю, знаєте, я…
Я отримав… Талон на ремонт, який згодом перетворився на ордер.
Я їздив на машині, за яку заплатив 600 доларів,
це має вам щось сказати про моє життя.
Цього сміху достатньо, щоб я розповів цю історію.
Поліція зупинила мене,
бачать, що в машині немає ременів безпеки.
Він: «Тут немає ременів безпеки». Кажу: «Я заплатив за неї $600».
Каже: «Не можна їздити без ременів».
Тож він дав мені талон, щоб я встановив ремені.
Я дізнався,
що в машину за $600, встановити ремені безпеки коштує $600.
Я цього не робитиму.
Тож я їздив поки не зламається,
а коли зламалась, я лишив її на узбіччі,
дістав баскетбольний м'яч і пішов додому.
Я більше ніколи не думав про цю машину.
Рік по тому, я на авіабазі Едвардс
з кузеном Майклом, п'ю, розважаюсь.
Викликають поліцію, читають імена.
З'явилося моє ім'я: «В Л.А. розшукують Девіда».
Мене везуть 4 години на північ, до Бейкерсфілду,
де тримають сім днів під вартою.
Тож, ось як я зрозумів, що я не про таке життя.
Тому що те, що мало змусити мене негайно зателефонувати мамі,
мене не турбувало.
Те, що вас турбує про в'язниці мене цілком влаштовує.
Але я їй дзвонив з безглуздих причин.
Пам'ятаю, я…
…просидів два із семи днів.
Небо в клітинку бачу.
І я пам'ятаю, я…
обідав,
а потім я такий…
Я, що, єдиний, кому ця їжа здається прісною?
«Хочеш трохи солі?»
«Сіль не завадила б».
«Спитай охоронця, він принесе».
«Як справи?»
«Я Девід. 7-4… Байдуже. Слухайте…
…тож ми з хлопцями розмовляли і…
…ця їжа…
трохи пріснувата».
«Хочеш трохи солі?»
«Сіль не завадила б».
«Сідай, я принесу тобі».
«Гаразд».
«Він принесе нам солі, народ».
Просидів 35 хвилин.
Дивився, як він дивиться,
що я дивлюся, що він не йде за сіллю.
Усі пішли, окрім мене і охоронця.
«Гей, слухайте…
…я Девід. Знаю, ви зайняті. Слухайте…
…ви принесете сіль?»
«Ні, друже, ні».
Тоді я подзвонив мамі. «Мамо, витягни мене звідси».
Каже: «Тебе хочуть трахнути?» Я сказав: «Що? Ні!»
Я сказав: «Але тут немає солі й перцю,
я не можу жити у світі, де не можна додавати приправи до пюре».
Вона сказала: «Тихо, я витягну тебе, перш ніж тебе трахнуть».
Чуєш?
Ось таким був я.
Мене нічого не цікавило.
Нічого. Тому що завжди було якесь лайно,
і, кажу вам, усе просто оберталося.
Мене нічого не цікавило.
Окрім довбаного кокаїну.
О, кокаїн.
Знаєте, кокаїн має властивість роз'їдати оболонку того, ким ви є,
а ви навіть цього не помічаєте.
Бачили когось, хто прикидається тверезим?
Ось як п'яний чувак уявляє тверезу людину.
Той кокаїн…
Це дещо.
Знаєте, що смішно?
Пам'ятаю, моє життя почало змінюватися,
коли я продав свою машину дилеру.
Я ніколи не забуду. Я написав на серветці «200 доларів».
Написав на серветці, віддав наркодилеру,
пішов додому із $200 в руці.
Ніби життя було чудовим.
Стрибаю на маленькому дитячому майданчику. Як…
І я на це не звертав уваги.
Повернувся через три дні, щоб купити кокаїну.
Цього разу я купив кокаїну на 11 доларів.
За який я заплатив п'ятаками.
Рахував це лайно. «П'ять, 10, 15, 20, 25, 30, 35…»
«Це один. П'ять, 10, 15, 20, 25…»
Взяв кокаїну на 11 доларів і пішов додому під дощем.
Пишався! Машина проїхала по калюжі, забризкала мене.
Це був наркодилер у моїй машині.
Я такий: «Цей йолоп міг мене підвезти».
Я і на це не звертав уваги.
І не звертав би, якби кокаїн не почав зі мною розмовляти.
Я почав прокидатися.
Коли кокаїн говорить, він не каже, що робити.
Він пасивно-агресивно пропонує фігню.
Я стояв і нічого не робив.
Кокаїн підійшов до мене і прошепотів мені на вухо.
«Може, час подумати про смоктання члена».
Я кажу: «От і все. Я йду на реабілітацію!»
Народ, кажу вам, я пробіг 13 кілометрів за три хвилини…
Ви мене чуєте?
Я такий: «Ні!»
Реабілітація зачинена. «Відчини». Каже: «Зачинено».
Я кажу: «Мені начхати! Мені треба зайти».
Глянула на мене і сказала: «О, милий».
«Тобі голос казав смоктати члени?»
Я такий: «Так, пані! Казав!»
Вона впустила, я подивився у вікно. Кажу: «Там члени!»
Але кажу, поки не спитали,
минуло 23 роки і я не смоктав член.
Коли розповідаю це, дружина:
«Ти не хочеш смоктати члени, чому я маю?»
Я сказав: «Джулі…
…моя історія відрізняється. Розумієш?»
«Я казав про смоктання за наркотики. А ти смокчеш заради кохання».
«Розумієш?»
Я навіть не прошу її про таке.
Вона погано відноситься.
Просиш жінку про мінет, вона така «Що ж, гаразд».
Поводяться, ніби у них передчуття,
наче це розчарує мене.
«Я тобі все розповім. Молодець. Ось так, це воно».
«Зараз, ось так». Не знаю, чому ми кажемо мовчати.
«Це воно».
Коли будете вдома і робитимете це, скажіть: «Це воно».
А інша людина…
Моя робота…
…знайти життєві уроки, які працюють,
витягнути їх і залишити лайно позаду.
Знаєте, це те…
що я хочу робити.
Я думаю про моменти, коли це не вдалося.
Ну, знаєте, як у дитинстві.
Ми не завжди були хорошими.
У мене є зведена сестра Робін.
Робін глуха.
І ви подумали, що через те, що Робін глуха,
ми зробимо для неї якісь умови.
Типу, хтось із родини
має вивчити мову жестів.
Кажу вам, ми, бляха, чудова родина…
До сьогодні ніхто і не думав.
Коли ми говоримо з Робін, ми просто кричимо і тупотимо. Усі.
«Робін! Ти хочеш їсти?! Робін! Робін!»
Та ми дізналися, у Робін вибірковий слух: чує, що хоче почути.
«Робін, хочеш їсти?» «Хочу морозива».
«Ти допоможеш нам помити посуд?»
Мала, ти нас чуєш.
Ми не можемо спілкуватися з Робін.
Колись це спіткало батька.
Я ніколи не забуду. Мені було десь 13, 12, тобто Робін 18.
Пам'ятаю, ми всі дивилися телевізор у вітальні.
І здалеку,
ми раптом почули:
«Ага!»
«Так!»
«Ага!»
«Так!»
А мій батько такий: «Що?»
«Що це за шум?»
Я такий: «Не знаю».
Мій батько вирішив піти розслідувати.
Я з ним.
Шум триває. «Ага! Так!»
«Ага! Так!»
Шум веде нас кухнею, сходами підвалу.
На півдорозі
розумію, що відбувається.
А мені 13.
Йому 36.
Я знаю, що він знає.
Чим ближче ми до шуму, тим повільніше йде мій батько.
Ніби ми в будинку з привидами
о третій годині ранку.
Глибоко внизу,
моя рука на його плечі, його рука на моїй руці, на його плечі,
коли ми повземо до цього шуму.
«Ага! Так!»
Ми зайшли за кут,
а Робін і її хлопець були там і трахались…
ніби нікого вдома немає!
Я ніколи не бачив, щоб батько не знав, що робити.
Стояв на такій відстані, як я від вас.
Це все, що він вигадав: «Робін! Припиніть трахатись!»
«Припиніть трахатись!»
Вони нічого не чують!
«Ага! Так!»
Мені 12. Я такий: «Боже мій!»
«Що відбувається?»
«Ага! Так!»
Батько вирішив простягнути руку і торкнутися старого по плечу.
Але відчув, ніби його зараз втягнуть у дивний секс утрьох.
Отже, він тягнеться, тримає мою руку, а я тримаю двері.
Тягнеться, вони трахаються.
Він кричить: «Робін!»
«Припиніть трахатися!»
Я такий: «Боже мій!»
На тумбочці склянка води.
Мій батько піднімає її та кидає на них.
Вони розходяться.
Мій батько такий: «Якого біса, Робін? Якого ви тут робите?»
Робін така: «Я не знала».
Мій батько подивився на неї і каже: «Ага».
-Так. -«Так!»
Я Девід Арнольд, народ!
Дуже вам дякую!
Обожнюю вас.
Дякую.
НАПИСАНО І ВИКОНАНО ДЕВІДОМ АРНОЛЬДОМ
Я назвав виступ «Не для слабких»
бо я займаюся цим 27 років,
у вакуумі,
майже на звороті цього бізнесу,
і щоб мати пристрасть, яку я маю, і щоб досі займатися цим, на цьому етапі…
Це неможливо
без якоїсь сили щоб пройти через це.
Хочеш бути в цьому бізнесі, він не для слабких.
Я готуюся до гастролей,
і в мене буде 20 міст з сьогоднішнього дня до 29 січня,
коли я виступлю та запишу другий спеціальний випуск на Netflix,
і, гадаю, це означає, що я, мабуть, проведу програму близько сотні разів,
і протягом наступних кількох місяців
я буду готувати, підправляти, підбивати й нарізати
і повторювати програму знову і знову.
@ДЕВІДАРНОЛЬД
Кілька років тому я почав викладати в соцмережі комедійні відео про мою сім'ю
та із сім'єю.
Відтоді, мої читачі в соцмережах вибухнули,
і це привернуло увагу до моєї стендап-комедії.
Готуйтесь. Я дещо скажу.
Тож ми збираємося обговорити, куди ми їдемо у відпустку,
знов, як ми робимо це щороку.
-Так. -Тож я зібрав тут трьох…
-Людей, які… -Людей?
Інших трьох людей, які тут живуть.
Щоб послухати, що вони…
Людей, до яких прислуховуються, думка котрих найважливіша.
Ні. Люди, які роблять тебе успішним.
Я це виріжу.
Добре. Поїхали.
Я щиро вірю,
Девід і я були створені на землі щоб бути разом, один для одного.
Типу ми були… Господь дав нам зустрітися.
Мене створили, щоб я була з ним, а його створили, щоб він був зі мною.
Я відчуваю, що коли він виступає і говорить про нашу родину,
я починаю переживати це знову.
Я бачу його точку зору в деяких речах.
Я часто хочу вийти на сцену і сказати:
«Але, народ, я хочу розповісти вам свою точку зору»
Я хочу поділитися, типу, тим, що я відчуваю та що я думаю.
Але більшість часу я дуже зайнята, я сміюся, і навіть не можу думати про це.
У мене двоє, 14 і 16 років. Я вам скажу дещо.
По-перше, ці нові діти,
це найбільш наділені люди, яких я колись зустрічав у житті.
Чуєте?
Але ось у чому справа.
Я знаю, що вони такі, бо ми зробили їх такими.
-Привіт, я Анна Грейс. -Я Ешлін.
Я найстарша сестра Арнольдів.
-Я наймолодша, мені 14. -А мені 16.
Дитинство із татом було дуже веселим.
Мені здається, він робить все дуже веселим та кумедним.
Реально…
Дитинство було дуже веселим.
Він дійсно робив усе дуже смішним.
Але також, він — батько.
Тож він буде суворим і є правила.
-Отже, так. -Ми не можемо сприймати його серйозно.
-Так. -Він комік, завжди смішний.
Тож щоразу, коли він хоче прочитати лекцію, дивлюся на нього, типу: «Смішно».
Бо інколи він просто не знає.
-Важко сприймати його серйозно. -Так.
Сьогодні я виступатиму
у дуже відомій Laugh Factory на Сансет,
це клуб, у якому я виступаю відколи почав займатися стендапом.
А Джеймі Масада, власник клубу, завжди мене сильно підтримував,
і, знаєте, це як ніч тренувань.
Ми з друзями виступатимемо
а потім потусуємося, побалакаємо, як це роблять коміки.
Це частина підготовки до спецвипуску.
-Як ти готувався до випуску? -Гастролював.
Я об'їздив, типу, 20 міст.
Реально, за останні шість місяців, 20 міст, по п'ять шоу на місто,
тож, сто виступів.
Я практикував програму сто разів.
-Ти пан Структура. -Так.
Тут може бути пожежа, дитину крадуть…
Реально!
«Дейве, там дитина!»
-Забудь, залишайся на майданчику. -Затори.
Він би сказав: «Гей, до біса твої жарти».
Ти був у ліжку з Полом.
Пол тоді глянув на тебе і каже:
«Анна Мей, хлопець точно буде клоуном».
-Так. -Уявляєш?
-Ага. -Він…
Так, він казав що я точно буду клоуном.
І поглянь на себе.
Мені було шість місяців.
Я знаю. Поглянь на себе, реально клоун.
-Так. -Овва.
Приходити сюди і робити це…
Гадаю, я зробив те, що мав зробити.
Я відчуваю…
Можу покласти це…
до ліжка і відпустити.
Тому що я беру все це з собою, куди б я не пішов,
все хороше, що я дізнався тут, від мого дідуся та моєї бабусі.
Приємно бути в рідному Клівленді, Огайо.
-Так, так, так… -Гей, гей, гей, як справи?
-Як ти, Тем? -Рада тебе бачити.
Дуже рада. Гарно виглядаєш.
Де мама?
Ти ж знаєш, твоя мама там працює, як завжди.
Хоче заволодіти моїм домом.
В 11 я чув як мама дала пораду сестрі. Це змінило її життя.
Каже: «Не зустрічайся з чоловіками без годинників».
Кажу: «Чому?»
«Немає годинника — байдуже, котра година,
а значить, він нічого не робить». Я такий: «Господи!»
Гадаю, ми з Девідом завжди були…
…я завжди була чесною із своїми дітьми.
Я ніколи не видавала себе за ідеальну матір.
-Я не така, я людина. -Так.
Я робила помилки у своїй людяності,
але завжди хотіла, щоб Девід і всі мої діти бачили мою людяність.
Адже всі ми люди.
І, мабуть, я була надто відверта про деякі речі.
-Так. -Але…
-Сказала, що батько мені не батько. -Так.
-Він дуже засмутився. -Так, знаю.
Коли мені було 17,
я дізнався, що людина, яка мене виховала, Едді,
насправді був моїм прийомним батьком,
а я думав, що це мій біологічний батько.
І всі знали, крім мене.
Тату!
-Тату! -Хто це?
-Гей! -Дейве!
-Що тут відбувається? -Як справи?
-Що ти робиш? -Гей, як життя?
-Добре. -Радий тебе бачити.
Я не звик, що ти так виходиш з дому.
Знаєш.
Брехня. Бо коли я побачив тебе, знаєш, про що я подумав?
Я пам'ятаю, як ти переходив той газон,
коли ти мав шукати роботу.
Пам'ятаєш?
Я не ніколи не мав нічого робити, окрім цього.
Батько цього не розумів.
Я ріс… Мій батько…
Мій батько — інженер на пенсії.
Він працює.
Він не розуміє як не працювати. Розумієте? Це для нього безглуздо.
Коли я був дитиною, він казав: «Я не бачив, щоб хтось грався днями».
«Це все, що ти робиш. Граєш, байдикуєш, потім граєш».
Що? Чому?
-Що це? -Я щойно прибирав…
Прибирав шухляду.
Я почав знаходити всілякі речі.
Ось чек. Пам'ятаєш чеки, як я шість разів діставав тебе з відділку?
-Чому цифра щоразу зростає? -Насправді, сім разів.
Мачуха була з нами всі вихідні, адже батько працював над болідом.
Мачуха завжди була не в дусі.
На ній був халат без поясу, вона тримала його рукою.
Завжди тримала цигарку і лаяла нас.
«Ви, бісові діти, дістаєте мене».
Я просто знаю, що ти…
…хвилювався б.
Я б хвилювався, але річ у тому…
Я сказав це йому, і я просто маю сказати тобі, що…
Я дуже ціную…
…що ти піклувалась про нас.
Бо знаю, що це було нелегко.
І коли я це бачу, я… Не знаю, як ви не…
-Вбили тебе. -Вбили мене.
Гадаю, головне для мене те…
Найважливіше для мене, що ти…
Що ти дав мені своє ім'я, усиновив мене і дбав про мене.
Навіть після розлучення з мамою, ти не мав цього робити.
Що ж, Девіде, це…
Те, що ти робиш дитину, не означає, що ти станеш батьком.
Потрібен батько, щоб виховати дитину і зробити з неї чоловіка,
і якщо чесно,
я полюбив тебе, щойно побачив.
Тобі було десь чотири місяці,
і відтоді я любив тебе кожну мить.
Тоді я зрозумів, чому вчив мене вітчим.
У 2005 я дивився, як його вводять до Зали слави рок-н-ролу,
із «O'Jays», ось там…
Він навчив мене тому, чого навіть не підозрював,
це ніколи не здаватися.
Скільки я його знаю, до сьогодні, до 81 року, він досі не здається.
Коли бачимося: «У мене була зустіч…»
Досить, бляха, зустрічей, все.
-Ну от. -Так, не брехатиму.
Я дуже радий побувати тут, бо я ніколи тут не був.
-Так. -А я просто прийняв це за належне.
Що я тут був?
Ага, що ти тут раніше бував.
Якими б не були твої мрії,
просто працюй над ними.
Розумієш, про що я?
Це все, що можна зробити, просто працювати.
Робота приносить свої плоди.
Якщо працювати щосили.
Тож, отакої, ти…
Ти пам'ятаєш це фото?
Ага.
Ми сфотографувалися в Leo's Casino.
А що це за старий?
Фредді Еррінгтон, він був ведучим.
Він, типу, вів…
Leo's Casino це, типу, головна сцена?
Leo's Casino було великим місцем в Клівленді,
де відбувалися всі шоу.
А Фредді Еррінгтон був ведучим.
-Він усе вів. -Так.
Ти знаєш.
-Більшість шоу в Leo's Casino… -По скільки вам було?
Нам було по двадцять, десь так.
Думаю, найбільше я пишаюся Девідом,
коли я бачу яким він став успішним.
За письменницький талант. Акторську майстерність. Його…
…здібності як коміка,
але, гадаю, я найбільше пишаюся тим, якою він став людиною.
Найбільше я пишаюся характером Девіда.
Подобається, як він виховує своїх дітей.
Мені подобається, як сильно він любить свою дружину.
Це говорить про те, що я виховала людину з надзвичайним характером,
і це робить мене щасливою.
Мій середній бал в школі був 2,8. Розумієте?
Ні, послухайте. Я…
Я навіть не знаю, чи закінчив.
Я пішов із тим чим прийшов, присягаюся.
Безсумнівно, я маю займатися саме цим.
Безсумнівно, я не просто так закінчив школу із 2,8.
Безсумнівно, я виходив і повертався до реабілітації три рази.
Бо мені потрібен був цей досвід, щоб стати тим, ким я є сьогодні.
Щоб я міг розповідати, що розповідаю.
Я закінчив школу останнім у списку.
Я закінчив школу з середнім балом 2,8.
Я… Я просто ніколи…
Мій мозок завжди був
в іншому місці.
Я завжди, типу,
не знаю, що це було.
Просто це місце для мене було величезним,
і здавалося, що все літає довкола мене з неймовірною швидкістю.
То ти це пам'ятаєш?
Галерея успіху, типу, Зала слави Бічвуда?
Так, я це пам'ятаю.
Ми були в одному… Це мій однокласник.
-Так. -Ми випустилися з…
Бо він телевізійний сценарист та продюсер.
Голлівудський сценарист.
Гаразд. То коли мене…?
Ну ж бо, я хочу на цю стіну.
Джонатан не приводив сюди Netflix.
Мені треба бути на стіні.
Це неймовірно.
Comedy Cellar — це як
Laugh Factory та The Comedy Store у Лос-Анджелесі.
Це Мекка комедії у Нью-Йорку.
The Cellar — місце куди кожен, будь-хто, іде працювати над своїм виступом.
Щойно поїхав, перші тижні у дорозі, дружина пише:
Каже: «Ти за нами сумуєш?»
Я такий: «Чесно кажучи…»
«Все гаразд».
Ми були вдома 18 місяців,
не будемо вдавати, що не бісимо одне одного.
Ось так.
Ми в Нью-Йорку, Мангеттені.
Я виступаю у Комеді клабі Caroline's на Бродвеї.
Пам'ятаю, я зайшов в ту кімнату, вона величезна,
весь, типу, той момент.
Адже Caroline's це…
Класичне, історичне місце для стендапу в Нью-Йорку.
«Не можна, щоб дитина впала і поранилися».
Тому в них алергія на арахіс. Ось чому.
Трофеї за участь і алергія на арахіс пов'язані.
Кажу вам.
Повний зал.
-Справді? -Так.
-Так. Ти зможеш. -Розпродано.
-Чудово.
-Ти нервуєш трошки? -Боже мій. Що мені робити?
-Гадаю, я це завжди питаю. -Питає це перед кожним шоу.
Культура комедії в Нью-Йорку дуже відрізняється,
від будь-якої, що я бачив.
Коміки в Нью-Йорку якось багато фільтрують.
Дякую, брате.
-Давай, кузене. -Як ти, малий?
-Чудово, брате. Купа людей. -Круто.
Ми зібрали все, навіть більше.
Керівництво задоволене.
Як ти, друже?
Це Чед. Так.
-Як справи? Як ти? -Чудово, готовий до шоу?
Так, чуваче, зробімо це.
Ходімо сюди.
Я роками займався стендапом,
не знаючи, хто я такий.
Це перший раз, коли я в турі,
коли я вийшов, за 27 років роботи.
Коли люди прийшли побачити мене, купили квитки.
Сьогодні повний зал,
і всі ті люди прийшли, бо знають, хто такий Девід Арнольд.
Я люблю вас.
Як справи?
Як життя? Я бачу вас!
Ми в Hanna Theatre, в Клівленді, Огайо,
де я готуюся записати другий спецвипуск на Netflix завтра увечері.
Це місце буде…
…палати.
Це не відбулося раптово.
Я всього добивався сам.
Все, чим я був забезпечений, було зароблено.
Дехто скаже, що я з'явився нізвідки,
що я просто так з'явився.
Ні.
Я вже давно цим займався.
Працював,
штовхав,
пробивався.
Рухався та долав відмову за відмовою.
Я зіткнувся з купою перешкод на шляху,
найголовніша — це я сам, мій характер і моє ставлення,
але щодня я працював над тим, щоб стати трохи кращим, ніж раніше.
Я пройшов довгий шлях з початку,
і в мене ще все попереду,
але це не означає, що я не пишаюся тим, чого досяг,
бо ці речі зробили мене кращим, сильнішим,
та більш підготовленим до таких моментів.
Я хочу, щоб моя родина знала, що у них є син, брат, батько та чоловік,
який дає їм все, що має.
Багато людей проживають своє життя виправдовуючись.
Я відмовляюся жити в тіні: «А що як?»
Сьогодні день, коли я роблю крок назустріч долі.
Цей шлях не мав бути легким.
Він мав бути важким.
Було багато перешкод,
тому що шлях, яким я йду,
не для слабких.
Пані та панове,
Девід А. Арнольд!
Переклад субтитрів Валерій Резік