Downloaded from YTS.MX
NETFLIXOV HUMORISTIČNI SPECIJAL
Official YIFY movies site: YTS.MX
Da!
Da.
Lijepo.
Hvala, Minneapolis.
Sjednite.
Lijepo vas je vidjeti. Hvala, balkone. Cijenim to.
Hvala što ste došli i platili pola cijene. Hvala. To je…
Netko me danas pokušao zagrliti.
Zvučim kao kreten, ali…
Starija žena, jako draga.
Oboje smo se ukočili i rekla je:
„O, ne. Čekaj malo.
Ne. Jesi li ti
netko?”
Rekao sam: „Da, jesam.”
Na to je rekla: „Zagrli me.”
Joj ne. Ne zato što to ne volim,
već sam prestravljen.
Shvaćate me?
Tko se još grli? Možda bih se mogao izvući nekim pozdravom.
Ona kaže: „Ne, dođi. Ja volim grliti.”
Raspon krila joj je tri metra.
Došla je po svoje i ja sam odustao.
Rekao sam: „Hajde, umrimo oboje.”
Ne znam što se događa.
Toliko sam paranoičan.
„Ja volim grliti.” Možemo li se toga riješiti?
To više ne funkcionira.
„Ja volim grliti” i to je to? Moramo na to pristati?
Očito, to više ne bi trebalo funkcionirati,
pogotovo ne s frajerima i za to postoji 100 razloga.
Moj ujak je takav.
„Hajde. Dođi!
Ja volim guzice. Dođi.
Daj mi tu guzu!
Ne, u redu je.
Ja samo volim guzice.
Nemoj se čuditi. Ne.
Ja volim dirati guzice.”
Taj dio mi je jasan.
„Ja sam stara škola.
To je dio mog šarma.
Volim se očešati o intimne dijelove.
Samo malo, o kosti. Ni ne osjetim. Nema živčanih završetaka.
Ne možeš se ljutiti.
Pitaj moju obitelj, oduvijek to radim.
Volim tu i tamo malo pipnuti i svima je to u redu.
Ne želim se mijenjati. Nemoj biti tako osviješten. Ma daj.”
Mislim da toga više nema.
Ali ja sam iz Kalifornije.
Ne znam jeste li čuli. U trećoj smo godini dvotjednog zatvaranja
i ide jako loše.
Zatvaranje je nezgodno. Šest mjeseci nakon što je uvedeno pitao sam se:
„Ima li novosti o dvotjednom zatvaranju? Netko je nešto rekao? Još sam u kući.”
Tad je došao guverner,
rekao da će imati presicu
i objaviti otvaranje nekih stvari.
Zanimaju me samo restorani.
Rekao sam: „Odlično. Otvorimo restorane.”
Dakle, pojavio se na TV-u.
Kakav gubitak vremena.
„Od ponedjeljka zatvaranje je ljubičasto.”
Sjajno.
Nemam pojma što je to. Idemo.
„Od ponedjeljka otvaramo kamenolome.
Radionice za streličarstvo.”
Kako, molim?
Streličarstvo?
„Centre za dekupaž.
Utočišta za gusjenice.”
Koji se kurac događa? Što je ovo?
Ima li što o restoranima? Ne, to je zatvaranje tangerina.
Ne znate za to? Ne…
To će doći za godinu i pol, ali…
Kakva gnjavaža.
Nekoliko mjeseci nakon toga pričalo se o cjepivu. Sjećate se toga?
Pfizer. Ne znam kako se to izgovara.
No tada
niotkuda, nakon godinu dana,
odjednom su isti dan izašla tri cjepiva.
Sumnjivo. Boli me kurac.
Uopće me ne zanima. Upikni me i idemo jesti.
Znate?
Malo sumnjivo.
Isti tjedan.
Ja sam za. Nije me briga.
Idemo.
I neko vrijeme bilo je poput konjskih utrka.
Stiže Pfizer. Čini se da će Pfizer biti prvi.
No eno Moderne, dolazi iza ugla. Moderna…
Tko je ovo? AstraZeneca!
Opasno se približava.
Uglavnom, Pfizer je pobijedio.
Zatim su objavili…
I tako su ponosni. „Mi smo Pfizer!
Mi smo 90 % učinkasti.”
Što si mi to rekao?
Kunem se, mislio sam da krivo izgovara „učinkovitost”.
Išao sam na višu. Ne znam ništa.
„Taj idiot triput zaredom krivo je izgovorio i nitko nije ništa rekao.”
Mi smo 90 % učinkasti Pfizer i mora nas se čuvati
na 45 000 stupnjeva ispod nule.
Pomislio sam: „U redu.
Ima nekih neobičnosti, ali u redu je.
Do koliko ide moj hladnjak? Uglavnom, može.”
Sljedeći dan…
„Mi smo Moderna.
Mi smo 95 % učinkasti.
Sobna temperatura.”
Slušam.
Sljedeći dan…
„Mi smo AstraZeneca.
Mi smo 96 % i bomba smo za kupanje.”
Jebote!
Ja sam za.
To zvuči jako lako.
Riješeno.
I onda dođe dr. Mrzovoljni. Dosta mi ga je. Bez uvrede.
Baš ubija raspoloženje.
Samo loše vijesti.
Svaki put kad ga vidim:
„Bit će samo gore. Da moram pogađati bez ikakvih informacija,
kladio bih se na gore.
Bit će sve gore ili još gore ili usrano.”
Što god da se događa. Dovraga!
„Ima li ikakve nade? Bar jednom. Drugo mišljenje?”
„Ne, ja sam tvoj tip i loše je.”
Uvijek imaju broj umrlih u kutu,
što je bilo strašno.
Blokirao sam ga rukom jer je baš naporno.
Kao teleton Jerryja Lewisa. „Tiffany, da vidimo.
Evo nas na milijunu!”
Ne osjećam se dobro.
Mrzovoljan.
I uvijek bi govorio:
„Doći će i peti val. Upozoravam vas, peti val.”
Došao je i peti val, a on je bio oduševljen.
Bio je tako sretan. Ostvarilo se.
Ja sam bio ljut, a on je rekao:
„Opet na TV-u! Šminka. Idemo!”
„Peti val bit će baš opak. Bit će gore od Rockyja V.”
Ma neće.
Neće biti gore od Rockyja V. O čemu ti to?
Ali zvuči kao trener iz Rockyja V.
„Ovo će te baš skroz dotući, uništit će te.”
Troje ljudi gledalo je Rockyja. Zapravo…
Kad sam se preselio u Los Angeles, čuo sam glasinu o Stalloneu.
Prošle godine bio je optužen za nešto u sklopu pokreta Me too.
Ne znam je li istina, ali tad je krenulo.
Kad sam se doselio u grad, čuo sam neku glupu glasinu o njemu.
Bilo je to…
„Pimpek mu ne funkcionira..”
Da, pimpek mu ne radi. Dobro si čuo.
Ja kao da sam usred nekog tuluma. Što je bilo?
„Da, tijekom snimanja Ramba 3 uzimao je steroide.”
Neću reći što se dogodi, ali…
Valjda…
A povrh svega, apsolutno nevjerojatno…
„Ima pumpu ondje dolje.
Da, ima pumpu da mu se digne.”
„Je li to moguće? Nema šanse.
Nemoguće jer bi je inače i ja imao.”
Tko ne bi?
Daj mi tri komada, da imam za rezervu. Zašto ne!
To bi bilo sjajno.
Zamišljam ga na tim zabavama.
Dođe s nekom damom u svoju vilu.
„Nakon ovog pića mogli bismo
u spavaću sobu.”
Što?
Ona bi rekla:
„Mogla bih popiti još jedno piće.”
„Nema problema.
Dovraga.”
Iskreno, ta je šala uglavnom zvučni efekt.
To mi je temelj.
Izrezat ćemo ovaj dio.
Sutra će me sve boljeti.
Nabavio sam ogroman kaput baš za Minnesotu.
-To! -Da!
Oni su ozbiljni.
Stvarno je bio minus.
Mislio sam: „Ma ne.”
Otišao sam u neku otmjenu trgovinu u L. A.-u
po debeli zimski kaput, a oni su rekli:
„Ovaj je debeo, ali izvana je prekriven kožom.
Mnogi reperi to kupuju.”
„Prodano.”
Ako reperi kažu da je nešto fora, ja to kupujem.
Došao sam na blagajnu da platim i kažem:
„Jedva čekam da ga obučem za skijanje”, a prodavač kaže: „Joj.
Ne bih to učinio.”
„Ne biste nosili zimski kaput na snijeg?”
Odmahnuo je glavom.
„A dok kiši?”
„Ne!
Ne bih ga nosio dok sniježi, kiši,
dok je susnježica, tuča, dok kiša rominja, tijekom naleta vjetra,
dok je olujan ili običan vjetar,
u zoru,
za vrijeme pomrčine…
ili pak u suton ili sumrak.
To je kaput za unutra.” Jasno.
Za dnevnu. On kaže: „Za kuhinju.”
To je kaput za Instagram.
Samo ga skineš,
fotkaš se
i vratiš ga u ormar.
„Koliko je, 90 somova?” Kupio sam ga.
Nisam htio ispasti glupo.
Bio sam u emisiji The Bachelor ove godine.
Bach
u raju.
To je malo… Znate što je to, zar ne?
Najsmješnije je bilo kad sam došao. Avionom sam došao u Meksiko.
Rekli su: „Bit ćeš u hotelu s četiri zvjezdice.”
Nisam znao da je to četiri od 1000.
Dakle, bio sam u toj rupi i…
Zvuči zlobno, ali to je kuća.
Stube do moje sobe na katu su vani, što je čudno.
Soba je prepuna rakova.
Vani je milijun rakova, unutra 10 000.
Ne volim rakove. Nekako su mi odvratni.
Previše ih je.
Sve skupa mi je to previše i prepao sam se.
Rekao sam tipu da ima previše rakova.
Rekao je da je sezona rakova.
„Ali ne u mojoj kući. Mogu biti vani.”
On je rekao da su ludi.
„To nisu odgovori.
Shvaćaš li me? Ne želim ih unutra.
Bojim ih se.
Jer sam kukavica.
Odvratni su. Hodaju postrance, a to je u najmanju ruku uznemirujuće.”
Što?
Onda ih pogledaš, a oni…
Podignu se na stražnje noge:
„Reži, sjeckaj.”
Žele te ubiti. Ne boje te se.
To su samo pauci s dobrim odnosima s javnošću.
Svi ih vole.
Lupkaju po prozorima.
Sjebani su.
Tip samo kima glavom, a ja kažem: „Mora ih biti manje od sto u kući.”
Moja je soba na drugome katu,
ondje su, čekaju me.
Bilo ih je najmanje sedam kad sam išao spavati.
Tip je rekao da neće oni u krevet.
„Popeli su se preko 20-metarskog zida da mi dođu u sobu.
Mislim da mogu srediti i moj ortopedski madrac.”
Imam upaljena svjetla i spavam ovako.
A oni idu ovako…
Kad otvorim oči, oni stanu.
Onda ja…
Kao Igra lignje. Crveno pa zeleno svjetlo. Ne sviđa mi se.
Kako su oni to pogledali prije mene?
„Kako mi ulaze u sobu?”
Pod vratima imam ovoliku prazninu. Ne moraju ni razbijati.
Mogu samo uletjeti: „Hej!”
Samo ulaze, nikog nije briga.
Pokušavam tipu objasniti
da ne volim da mi padaju sa stropa, što i rade.
On kaže: „Ma znate…”
Pogledam stube
i vidim da gore ide neki krzneni rep.
„Jeste li vidjeli krzneni rep koji je otišao u moj sobu?”
„To bi mogao biti jeguar.”
Oprostite. Nisam dobro čuo.
Ponovio je: „Jeguar.”
Pitao sam:
„Da ne mislite možda slučajno na jaguara?”
„Da”, odgovorio je.
Ne bi to trebao tako sretno govoriti.
Trebao bi biti reći: „Da, jebote. Jaguar!
Mogao bi umrijeti”, a ne:„ Da.”
No imao je i dobre vijesti. Rekao je: „Ali znate što?
Nema ih puno.”
Dobro.
Jedan može biti problem, ali dobro.
Vidio sam da se rep spušta niz stepenice.
On kaže: „Ma ne, to je samo lemur.”
Ja sam rekao: „Lemur. Hvala Bogu.”
Nemam pojma što je to, ali dobro.
Tad sam ih ugledao.
Bili su na staklu, pokušali su ući.
Morseovom abecedom javljaju prijateljima:
„Ubij u ponoć.”
Svi su se okupili.
Pomislio sam da je sladak.
Uzeo je tri raka i pojeo ih.
Kvragu! Pogledao me: „Ti si sljedeći. Ti si gore.”
„Ma daj!”
Tip kaže: „Dobro, idem ja.”
Je li sezona lemura? Što?
On je otišao, ja snimam Bachelor…
To je festival ševe. Znaš, kimaš.
Zaboga! Kako god.
Dosta o tome. Moja draga majka.
Otišao sam kući za Božić. Moja mama jako je draga.
Fotke s večere stavili smo na Facebook.
Nismo nikome rekli.
Tako ona to radi. Ima pet lajkova. Oduševljena je.
Ima slatkog psa Scoobyja.
Dakle, ima psa po imenu Scooby.
Scooby je sladak jazavčar.
Mršav je i jedno uho stoji mu u zraku.
Ali sad je jako debeo.
Izgledao je kao mladi Brando.
Scooby je bio ovakav.
Sad izgleda kao Brando u Kumu 10.
Toliko je debeo od poslastica i kad laje…
To je debelo lajanje. Kužite?
Nekoć je lajao… Sad laje…
Pitam ga laje li i kašlje. Dakle…
Kad ona ode nekamo, osjeća krivnju, a on jede 24 sata dnevno.
Ima i nešto što se zove Furby
i to ispucava hranu.
Još hrane kad ode u Costco.
Ništa mu nije jasno.
Uho u zrak.
„Ima li ovdje duhova?”
Umjesto da se boji, on misli: „Pustimo sad paranormalno.
Prvo poslastica.”
Znači…
Vuče se kao ispod bodljikave žice u vojnom kampu.
Dođe do toga i…
„Što to radim
sa svojim životom?
Samo jedem.
Upao sam u krug glupog grickanja i debljanja.
Pojest ću ja to, samo razmišljam naglas.”
Natrag na kauč.
Kad ja dođem,
kažem: „Scooby!”
A Scooby ovako.
„Dođi.”
„Ma jebi se! Scooby, ti trči do vrata, ja sam čovjek.” A on…
„Sjedni sa Scoobom, dođi.
Dođi. Sjedni sa Scoobyjem.”
Odjebi.
Ne bih to trebao reći psu, ali…
Znate kako to ide.
Scooby. Neću vam to ispričati.
Reći ću vam
da imam problema s vratom.
Otišao sam na masažu.
Htio sam profesionalnu masažu
u lijepom hotelu.
Dakle, nazvao sam recepciju.
Ne želim zvučati jezivo, ali želim maserku.
Uvijek ja tako. Daj mi curu da izgledam opako.
Rekli su da nema nikakvog problema.
Ali evo, pet je sati. Mislim…
Tad sam čuo.
Bože. Odem do vrata.
Pogledam.
Vani stoji Dolph Lundgren od dva metra
i ja sam pomislio da ništa od toga.
Pitao sam ga traži li aparat za steroide.
„Ja sam maser.”
„Ne, ne za mene. Ja sam tražio djevojku.”
Rekao je: „Nema više djevojaka, ali bez brige, ja sam prava maza.”
„Ne sviđa mi se. Ne želim to.”
Kaže on: „Ne, vjeruj mi.
Izgledam veliko i snažno, ali ja sam maza. Ionako će vam naplatiti.”
Rekao sam: „Dobro, hajde.”
Presudila je moja škrtost.
Ušao je i rekao sam: „Idemo probati.”
Podigao me kao lutku i bacio me na stol.
Rekao sam: „Mogu sam leći na stol.”
Zvučim kao najveća pica. Jednostavno…
Naravno, teškom mukom popeo sam se na taj stol.
Nisam znao da je ovako visok.
I tako…
Stavio sam lice u krug i on je rekao:
„Ako imate kakve upute, samo recite jer ja sam…”
„Da, pravi medo. Hajde.”
Ja sam tip koji se nikad ne žali na masažu.
A on…
Moje lice.
Pa mi je stisnuo vrat, ja sam vrisnuo.
Rekao sam: „Samo malo nježnije”, a on me ušutkao.
Ne možeš me ušutkavati.
Ja sam klijent.
Nakon toga…
A ja…
I to je trajalo.
Sat vremena užasne boli.
Sve boli, ništa nije zabavno.
Imao sam muda da kažem:
„Malo lakše”, i ušutkao me.
Šutio sam kao pica.
Ležao sam i trpio. Nakon svega
dao sam mu napojnicu. Luđak.
Ja sam luđak.
Napojnicu.
Užas. Dao sam mu napojnicu.
Još sam se i ispričao.
„Oprosti, nisam mislio… Bilo mi je čudno.
Ti si tip, a ja ne volim osjećati tvoje dlake na mojim leđima
ili tvoju kitu u svojim rebrima.
Ja sam stara škola.”
Prijatelj mi je rekao, ako me boli vrat, da odem u trgovinu s travom
u Ulici Yucca u L. A.-u. Ajme meni.
To je najgroznija i najopasnija ulica u Hollywoodu.
Odvratna je. Ondje se konstantno ubijaju.
Nikad ne idem onuda, ne idem ni u trgovinu na uglu ondje.
Trebao bi svojom voljom parkirati i ući u trgovinu
u najgoroj ulici u Americi.
Kad se dogodi pucnjava, murja već zna da je ondje.
Šalju si poruke.
„Yucca”. Emoji koji sliježe ramenima.
Pištolj na vodu. Hej!
Dakle…
Otišao sam i nije to čistoća Appleove trgovine.
Izgleda kao iz filma Svjetski rat Z.
I onda…
Svojom voljom otišao sam u tu rupu.
Pozdravio sam čudnog tipa.
„Hej, trebam olovku za travu.”
Ništa od njega.
Pitao sam ga radi li on ondje.
Rekao je:„Patim od anksioznosti.”
„Boli me briga. Žao mi je, ali…”
Rekao je: „Moj je posao težak.”
Odgovorio sam mu…
Mrzio sam sve svoje poslove ikad.
Ne mogu podnijeti klince koji žele odustati od svega.
„Da ti nešto kažem.
Patio sam od anksioznosti od rođenja, a patim i upravo sad.
Neće ti biti ništa lakše, to je sranje.
Ako daš otkaz, poludjet ćeš jer nemaš posao.
Izdrži. Kažem ti.
Misliš da ja volim prati i skupljati suđe? Hajde.”
Kaže on meni: „Jao, stres!”
Tad je došao vlasnik. „Hej, g. Spade.” Došao je pozdraviti.
„Jimmy, riješit ćemo mi to. Sredit ćemo mi sve.
Pobrini se za g. Spadea.
Ubaci mu popečke od rakova s fentanilom i možeš mu dati
slatkiše s LSD-jem.”
Rekao sam da je u redu, da ne treba.
„Bar uzmite gumeni. Ja častim.”
Samo je viknuo: „Ne sve odjednom!”
„Da ne pojedem odjednom?” Da, samo neka pojedem uho.
„Jebi se. To je komadić hrane! Pojest ću cijeli.”
Pa uho skoro pa ni ne vidiš!
Rekao je da ću biti sjeban.
„Ne znam. Pojeo bi i cijeli keks.
Nemoj mi reći da jedem mrvicu po mrvicu.
Stavi ih u zasebne vrećice.
To je doza, to mi je jasno.”
Ne volim ta sranje. Popijem dvije votke s mineralnom i pijan sam.
Tri su previše, ali znam što se događa. S ovim ne znam ništa.
-„Ne mogu pojesti 2,5 cm?” -„Ja ne bih.”
Popečci s fentanilom.
Fentanil je nešto najgore na svijetu.
Znate vi to. Pročitao sam da je sto puta jači od heroina.
Oprostite. Što?
Ne tri, ne četiri,
već sto puta.
Ameriko,
koliko doista trebamo biti nadrogirani?
Zaboga!
Otkad je heroin za pičkice? Iskreno, kad se to dogodilo?
-„Heroin?” -„Ma samo dok mi ne dođe tip za fentanil.
Ne, heroin je kao ZzzQuil.
Samo da se smirim i opustim.”
Isuse.
Nudili su mi drogu i volio bih da ljudi budu iskreni.
Kad mi nude drogu, ponašam se kul
ako to ne želim, ali ne kažem to.
Baš sam jadan.
Netko mi je ponudio heroin.
Neki mi je tip uletio i pitao me želim li heroina. Ja sam rekao…
„Ne treba.”
Ne treba? Zašto sam zastao? Što se događa?
S čime se borim?
Neću, ali morao sam biti kul.
Rekao sam:
„Sranje, baš sam jeo.
Kvragu. Koliko je sati?
Jebote!
Pošiljka baš izgleda dobro.”
Pošiljka?
„Izgleda debelo.”
Improviziram.
„Čovječe! To je baš stvarno sjebano sranje.”
Ne znam što govorim.
„Znaš što? Nađi me poslije. Pitaj me za pola sata.
Kuneš se da ćeš me potražiti?
Kul.”
Otrčim u auto i plačem.
Iskreno, da vidim heroin,
htio bih skočiti na stolicu i reći: „Ajme, miš”, ali…
Ja…
Dobro izgledam? Hvala. Jesi li to rekla?
Ili ja to mislim?
Ja… Ma ne, to je smiješno jer…
Uvijek sam imao oko 60 kg.
Tema težine je nezgodna…
Žene su pod velikim pritiskom, muškarci nisu, ali vole biti u formi.
Posljednji put izvagao sam se s 30 godina.
Imao sam oko 60 kg
i ostatak života
govorim da imam 60 kg.
Nikad više nisam provjerio.
-„Težina?” -„Ma 60.”
No težina varira. S vremenom sam se malo ugojio.
To mi se obilo o glavu.
Snimao sam film, a kad snimate,
morate na pregled zbog osiguranja.
Svašta ćete saznati. To se radi za svaki film ili seriju.
Kad smo snimali Starce, morao sam se na pregled.
Vjerojatno ste gledali taj film jer to nam je već godinama izvor prihoda.
Ne možete ga izbjeći. To je poput Paklene naranče.
Uglavnom, pozvali su me u ordinaciju i liječnik…
To traje jako kratko.
Kao da je lažno. Ne želim ni ići, toliko je bilo loše.
Liječnik me pozvao da dođem na pregled.
„Možemo li to obaviti telefonom?”
„Fizički pregled, telefonom?”
„Vidio si me na TMZ-u.
Skačem okolo. Dobro sam.”
Rekao je da bih ipak trebao doći.
„Adamu se ovo neće svidjeti.”
Vadim se na Sandlera kad god mogu.
Samo da se malo prepadne.
Ali ipak je rekao da dođem.
Stalno se time koristim, čak i u Taco Bellu.
„Danas nemate chalupu?
Adamu se ovo neće svidjeti.
Imate li je sad?”
On se pita: „Tko je Adam?” Da, ne upali uvijek.
I tako mi liječnik mjeri tlak i svašta nešto.
Pitao me za kilograme, rekao sam 60. Bio je u šoku.
„To pokušavate prodati?”
„Gospodine, imam 60 kg, zapišite to.”
„Stanite za svaki slučaj na vagu.”
„Ono je bila šala, ali Adamu se ovo stvarno neće svidjeti.”
Rekao je da će riskirati.
Otišao sam na prastaru vagu tog starog liječnika,
s dvama štapićima i ciglicama.
Crne ciglice. Svaka je 22,5 kg, dobro?
Idemo, pomalo. Ovo ću staviti na 100.
A ovu dolje stavit ću na 20.
Imam 65 kg i debela sam svinja po tebi.
Ali bio sam i prestrašen. O čemu ti to? Tako da sam…
Znate? Kad stanem na vagu, dignem ruke, dignem obrve,
misli na perje…
Želiš biti lagan.
Nitko na vagi nije… Znate?
Ja sam poput Ariane Grande. Tako da…
Ja tako stanem, a vaga…
Svi u ordinaciji su se uzvrpoljili. pa sam rekao:
„Dobio sam koju kilu, da…”
Sad me hvata panika. Znoj.
Rekao je da probam opet i baš sam odahnuo.
U redu, idemo.
Stavio sam 68 i uzeo pola kilograma…
Stavio sam nulu.
Skoro pa ćemo zaokružiti. Moj Bože!
Samo malo. Skini cipele!
Skini čarape.
Skini hlače.
Novčanik. Sat. Imam lak u kosi.
Zapišite to. Idemo.
Nešto se dogodilo i tip pomiče ciglice preko mene. Totalno poniženje.
Koji se kurac događa?
Hvata te grč?
Pomaknulo se. Stani.
To je 75.
Dakle, 75.
„Nema šanse da imam 15 kg skrivene težine
negdje na tijelu i da ne znam za to.”
Na to je rekao:
„Adamu se ovo neće svidjeti.”
Moj najgori strah.
Rekao sam djevojci: „Znaš li ti da ja imam 15 mekanih kilograma
negdje na tijelu, a ne znam ni gdje su?”
Rekla je: „Znam! Ja sam tako prvih pet dobila u cicama.”
Oprosti, uspoređuješ ovo moje s lažnim problemom?
Misliš li da bih se brinuo i plakao da 5 kg dobijem u kiti i jajima?
Kita mi je golema. Puno sam jeo.
I jaja. Moram nositi trenirke.
Ne, bio bih u Pizza Hutu
sa svim ostalim tipovima koje poznajem.
Trpao se.
Moj liječnik rekao mi je da moram doći na kolonoskopiju.
Rekao sam da se sramim kamera.
Nisam baš fotogeničan.
„Ako ne želiš to, postoji još nešto
ako želiš probati.
Dakle,
obaviš nuždu u kutiju, pošalješ to u laboratorij
i oni naprave pretrage.
Ako nemaš rak, to je to.”
Učinit ću to, da. Dakle…
Kakao sam u kutiju.
Poslao sam to u laboratorij i oni su mi to odmah vratili.
„Nemojte nam ovo slati.
Vaš se liječnik našalio.
Ne možemo kopati po kutiji govana i otkriti imate li rak!
Jeste li vi idiot?
Hodali smo prije deset godina. Ovo više nije smiješno.
Dosta!”
„Jeste li poslali?”
„Da.” Rekao je da je to odlično!
„Mrzim je.”
Zašto sam uključen u ovo?
Bio sam na sjajnoj večeri u vašem prekrasnom restoranu.
Da.
Predivan grad.
Hostesa je pokušala malo čavrljati, što je u redu,
no to ne vodi nikamo jer hodamo tri metra.
„G. Spade, uzbuđeni smo što ste ovdje. Kako ste?”
-„Mali problem sa zdravljem.” -„Evo nas.”
Ma nije to ništa, nema razloga za brigu.
Ići ću na CT, sve ću joj poslati da zna. Sigurno je…
Boli nju kurac.
Sjeo sam. Bio je to tako lijep restoran.
Cijena ribe je kao na tržnici. Jeste li to vidjeli? Ne kažu koliko je.
Mislim da konobar želi pogoditi koliko ste bogati.
Pitao sam koliko je tuna. Rekao je…
„Tuna je…
Sedamdeset.”
„Sedamdeset dolara?!” Ispravio se u 40.
Nije loše.
Mislim da ima slušalicu.
„Što to nosi? Spusti cijenu.
Kaubojsku košulju? Spusti još.”
Ako se ponekad ponašaju previše razigrano,
ja krivo izgovorim škampe,
a ne smiju me ispraviti.
Tako da je to uvijek glupo.
Pitam: „Imate li škempe?”
On odgovara…
„Da.
Imamo škampe.”
Mora mi pomoći, ali ne može to reći.
Ja kažem: „Da? Super.
Imate li pet škempa?”
„Da, mogli biste dobiti pet škampa.”
„Nema šanse da uzmete deset škempi i poslažete ih u krug
kao koktel od škempa.”
„Nitko u povijesti svijeta nikad nije rekao koktel od škempa!”
„Koje ribove imate? Imate li legulje?”
Volim McDonald's.
„Koju ribu imate danas?
Jučer je bio lubin.
Mislim.”
Glupo. Ali…
Baterija na mobitelu bila mi je na rubu snaga.
Hostesa je rekla: „Ja ću vam ga ukopčati.
Evo, predajte mi ga.”
Zastrašujuće
Rekla je da će biti iza ugla.
„Neću ga ni vidjeti?!”
Ne dam ga.
Sad znam kako se Alec Baldwin osjećao..
Ne želiš ga dati, previše je toga gore.
Uzeli su mu mobitel i tražili jednu stvar, poruke.
„Stavit ću prave metke u pištolj.”
Ako nije to…
Što tražite?
Ne želim da mi hostesa gleda fotke
i nađe 500 fotki kite koje nisu bile dovoljno dobre.
Ni pod razno. Moj mali nije nimalo fotogeničan.
Što? Znaš, moraš…
To je valuta. Ovo je novi svijet.
Nekoć si to morao raditi.
Znate, na kraju. Sad s time krećete.
„Evo ti moja kita, ako želiš…
Sviđa ti se? Želiš se naći na kavi? Ima li tu kemije?
Zasad je dobro?”
Toliko sam star… Prije si morao skicirati kitu.
Znate? Prije kamera.
Sjenčanje.
Pitao sam prijatelja
fotka li doista svoj…
Rekao je da fotka. „Stvarno?
Pokaži mi, ali nemoj da bude čudno, samo želim vidjeti.”
I pokazao mi je.
„Nisi se ni potrudio uspraviti ga?”
„Ona zna da, ako joj se svidi, poslat ću joj…”
Ne ide to tako!
Kao što Eminem kaže. Imaš jednu priliku.
To je to!
Nikog ne zanima potencijal. O čemu ti to?
Pitao sam jednu djevojku šalju li joj to muškarci. „To je grozno.”
„Ja se moram fotkati. Što da radim?”
„Bio je taj jedan…”
„Dobro. Što ti se svidjelo?”
„Ležao je na boku. Kut je bio od stopala prema gore
i čvrsto ga je držao.”
Moram uključiti prijatelja?
To je užasno. „Dođi prije filma, brzo.
Skinut ću se do kraja. Ne budi čudan.
Leći ću, malo ću ga ispljuskati
da se malo nadigne, možda malo grubosti.
Neka malo naraste. Slušaj.
Ja ću ga daviti, a ti fotkaj na tri.
Uzmi moju kameru i samo fotkaj.
Poslije ću ih probrati.
Samo poludi.
Jedan, dva, tri.
Davim. Hajde. Odmah.”
Gore nego da mi pomaže sa selidbom.
Probao sam. Ma fotkat ću se doma.
Grozno osvjetljenje. Ne znam ništa. I eto mene u kuhinji.
Golotinja.
Užasna fluorescentna rasvjeta. Jako loše.
Snimka dronom, dvorište.
Ali imao sam štap pa se to poništilo. Kao sunčani sat.
Pa jedna straga.
Kita se nije ni vidjela. Ali bar pokušavam.
Promišljam.
Samo muda.
Dosta usko tržište.
Nemoj leći na kauč.
Izgledat će kao ptičica u gnijezdu.
Neprivlačno.
Ljudi su me prestali pratiti, neki su me blokirali. Dvoje me prijavilo.
Pokušavam gledati više pornića.
Teško je to.
U biti, imam dobre vijesti.
Imao sam trojac na faksu.
Trojac na faksu…
Nije bilo dobro. Ja sam…
Moj prijatelj, neki tip i ja. Evo što se dogodilo.
Dakle…
Slušajte.
Treća osoba trebala je biti cura. To je bio plan.
Sve smo dogovorili.
Ona se predomislila u posljednji tren pa sam rekao:
„Uzmimo njega i probajmo.
Da vidimo funkcionira li to sve uopće. Ono…
Idemo probati.”
Da, bilo je to malo gej.
Nisam baš promislio. Da, bilo je.
U redu. Ali deset godina poslije dogodio mi se opet.
No to je bilo čudno jer smo bili tip, cura i ja.
U hotelu smo se spremali za koncert, pili smo
i netko je rekao: „Hajmo u troje.”
Nitko zapravo ne zna što je to.
Otišao sam po piće, oni su se spetljali
i dobacio mi je: „Ti si na redu!”
Ovo su mi kao nečiji ostaci.
Jesam li ja lud?
Prodano mi je kao…
Imam tu nekih pravnih mogućnosti.
To bi trebala biti reklama za odvjetnike.
Postoji za sve ostalo.
„Prodali su vam trojac, a to su bili samo nečiji ostaci?”
„Da, jesu!”
„Možda imate pravo na odštetu.”
To je moj mezoteliom, ljudi.
Trudim se gledati porniće. Prijatelj mi preporuči stranicu.
„Ne mogu više. Vidio sam samo 500 milijuna videa.
Vidjet ću što ima.”
Ne želim zapeti tri dana.
Samo želim doći i otići.
Utipkam najjednostavniju stvar, „drkica”.
Da vidim što ima.
Ispod tog videa piše „Druge snimke koje bi vam se mogle svidjeti”.
Jeste li vi vidjeli te druge snimke koje će vam se svidjeti?
„Grupni seks s tinejdžerkom u dizalu.”
„Meni se to sviđa?”
„Da. O, da!”
„Ne, želim drkicu. To nije ništa.”
„Ne.
Proveli smo analizu.”
„Ne, stisnuo sam tri tipke.”
„Ne osjećate se dobro.”
„Stvarno? Drkica!”
„Pogledat ćeš to sad ili za tjedan dana. Dakle?”
„Dobro, sad ću.”
Zna me bolje od mog terapeuta. Uglavnom, mislio sam
da svi imaju velikog.
Da bar imam golemog pišu iz pornića.
A onda…
Ali želim li to doista?
To se neće dogoditi, ali ako nađem bocu, ako je u njoj duh…
Toliko se toga mora dogoditi, ali recimo da izađe.
Kaže mi da imam jednu želju.
Čekaj, ne mogu.
Shvaćate?
Presebično.
Toliko bih toga mogao popraviti.
Ne bih to učinio. Da imam deset želja…
Vjerojatno bih čekao do kraja,
kad duh više ne bi obraćao pozornost.
Ubacio bih one dobre, izliječio neke stvari i na kraju…
Ali da ih imam pet, to bi baš bilo zeznuto.
Nemojte da uopće razmišljam o tome.
Mislim da bi to bila peta želja.
Znam.
Nešto bih izliječio, ali jebi ga, ponekad kuća dobiva.
Tako to funkcionira u Vegasu.
Sranje.
Tako sam ja bio na računalu. Znate što je clickbait? Znate.
Clickbait. Reći ću vam. Imao sam nastup u Nashvilleu.
Netko je straga imao napadaj i izvukli su ga iz dvorane.
Sljedeći dan na internetu je pisalo: „Spade prekinuo koncert zbog napadaja.”
Zanimljiv naslov.
Ne znate što točno znači. To je trik da kliknete.
Obično kliknete i odete u neke crvotočine,
silne prozore i to je, u biti, trik.
Bolje od svih ostalih članaka.
Dakle, ja budala znam što je to.
„Cardi B bila je…”, vrijeme u Minnesoti
i onda: „Tom Brady odbija jesti ovo povrće.”
Što?
Kako glupo. Koga briga?
Možda kokos?
Baš glupo.
Odem dalje,
ali ne mogu se uopće usredotočiti
jer samo o tome razmišljam. Jesu me.
Vratio sam se do kraja i kliknuo na to. Idemo.
Prvi prozor. Brady je rođen u sj. Kaliforniji.
Dalje.
Nogomet je počeo igrati sa sedam godina.
Gdje je jebeno povrće
za koje ste se zakleli pred Bogom
da ćete mi reći?
Uštedjet ću vam 27 klikova. Rajčica, dame i gospodo.
Nisam bio ni blizu, ali…
Ali ne mogu to podnijeti, četiri minute poslije opet sam ondje.
Vrijeme. Nogomet.
„Nećete pogoditi kako ova glumica iz 80-ih izgleda sad.”
O, joj.
Uštedjet ću vam 55 klikova i dva i pol sata.
Izgleda užasno, dame i gospodo.
Tako zlobno.
Ostarjela je 30 godina u 30 godina. To je bio njezin veliki zločin.
Oprosti što ne izgleda kao nekoć.
Sljedeći je bio: „Vidi ovog…”
To sam bio ja.
„Što se dogodilo tom tipu?”
Bila je to dobra fotka.
Ali to nije…
To je nebitno, ljudi.
Sjećam se posljednjeg dana
prije zatvaranja.
Moj veliki dan… Otišao sam u IHOP.
-Znate što je IHOP? -Da.
Dobro, napredujemo.
Našao sam dlaku u jajima
i svejedno sam ih pojeo. Dakle…
Nisam htio čekati 20 minuta nova jaja.
I nije bilo svjedoka.
I da, bila je to stidna dlaka.
Sad je malo čudno, zar ne?
Ta kovrčava dlačica. To se odmah vidi.
Malo je čak seksi.
Još je bila pričvršćena na muda. To je bilo najgore.
Jeo sam oko toga. Nikog nije bilo briga.
Ali nije radio ondje. Mislim…
Dakle, imamo te dlake.
Cure kažu da one skidaju baš sve,
ali dečki…
To je more dlaka! Jeste li bili na zahodu ovdje?
Ovdje.
U njemu je valjda 50 000 dlaka. Uopće ne znam kako.
Uđi i samo izvadi pišu.
Čemu ta gužva i komešanje?
Kao da čistiš četku.
Što? Na gornjem dijelu ih je deset.
Kao da pokušavaju pobjeći!
Ne znam.
Večeras to neću popraviti, ali to me baš izluđuje. Dakle…
Isprali su mi mozak da volim dlakave.
Odrastao sam uz grmiće, uz Hustler i Penthouse.
Znate, sve su te dame imale grmiće.
Kad sam prvi put vidio grmić, cura je rekla:
„Da, odrasla sam. Sad sam žena. To ti je tako.
Voliš ćelave? Kao kod djece? Kao pedofil?”
Ma ne!
A sad…
Nijedna više nema grmić.
„To ti se sviđa?”
„Ne, volim ćelave, kao kod djece, kao pedofil.”
Kaže ona: „Dobro, to ćeš i dobiti.”
Ma što stoji iza toga?
Cure, okupite se i prokljuvite to.
Prvo ima smisla. Prije to nije bila slatka pista za slijetanje.
Ne kad sam ja počinjao. Bila je to prava babuška!
O, Bože!
Poput nekakvog terena, razumijete?
Spuštalo se i niz noge. Prava trava svračica.
Malo škaklja rebra. Nema pravila.
Bezakonje!
Gaće su izgledale kao da se aktivirao zračni jastuk.
Spavao bih na tome kao u reklami za jastuke.
Rastegneš ih i duge su metar!
Stisni ih malo.
Neki dan išao sam u Macy's da kupim…
Trebao sam neke stvari, čarape, košulje…
Otišao sam u Macy's u Valleyju.
Daleko je, ali ondje sam devet posto poznatiji, tako da…
Isplati se voziti.
Imam aplikaciju.
Dakle, otišao sam onamo.
Prvo želim kupiti čarape, no ne prodaju ih kao cipele.
Nisu to veličine 41, 42.
Odgovara svim veličinama od 37 do 62.
Dobro da ne prodaju kondome tako.
Odgovara i Azijcima i crncima.
Jer nekako znam da sam…
Dečki, evo savjeta.
Kupite one rebraste kondome Magnum, one zbilja velike.
Da se cure dobro osjećaju.
Ne morate ih rabiti. Pobacajte ih po kući.
Bacite jedan na kamin, jedan pored blendera.
Samo da nije baš očito. Ja ih radim kao podmetače, to je preočito.
Djevojke se šokiraju.
„Što?
Što to radi ondje?
To bi mi trebalo biti na kiti.”
Baš mi je neugodno.
Ali ne biste trebali nositi one prevelike
jer ništa nije gore od labavog kondača. Zar ne, cure?
Sramotno.
„Ma ovo je nevjerojatno.
Ovaj je oštećen. Znaš što?
Inače nikad ne pišem pritužbe, ali sad hoću.
Poštovani!”
A kad posudiš gumicu za kosu da bi ostao gore?
„Mogu li to iskoristiti? Samo da ga pričvrstim.”
Ne želiš da bude labav i mlatara uokolo.
Klink klank zvoni zvono
Pokušavaš okrenuti na šalu.
Želim izumiti Magnum Junior.
Hajde!
Magnum i onda sitno napisano Junior.
Junior.
Razmišljam unaprijed.
Kupio sam i košulju. U Macy'su imaju zrcalo s devet strana.
Jeste li se vidjeli sa strane?
Ne bih to preporučio.
Pokušajte to izbjeći.
Jedva mi je u redu kako izgledam u jednostrukom zrcalu, razumijete?
Ja sam šestica ili sedmica, kaže internet. Bitnija je osobnost. To je u redu.
To mi je u redu, razumijem.
Ali kad se gledam u zrcalo,
znam kad si izgledam dobro.
Isprobao sam košulju.
Ova nije loša. Ovo je…
Kaubojska koš…
To nisam… Jesam li to ja?
Začepi, jeb…
Odvratno. To sam ja?!
To sam ja sa strane? To svijet vidi svaki dan?
Tko je pozvao Golluma?
Kvragu!
Tako tužno.
Rejting mi se doslovno smanjuje sa svakim novim kutom.
Brutalno.
Nemam samopouzdanja pa kad odem u bar, stojim ovako.
„Dame, vi radite zajedno?
Ista tvrtka, ha?
Zanimljivo.
Pijete votku i mineralnu? Idem po rundu.
Samo plosnato!”
Isuse.
Jao!
Mislim da mi je prijatelj pedofil.
Da se drukčije izrazim.
Ali nisam siguran.
Trebao bih prikupiti još podataka prije no što ga prijavim.
Sad je to samo predosjećaj.
Došao sam k njemu i gledao je neko dječje prvenstvo.
Ne sviđa mi se to.
Ponudio sam mu i izlaz.
„Znaš nekog od tih klinca?”
„Ne!
Ali moraš priznati da su sjajni sportaši.”
Da? Imaju 12 godina.
„Pogledaj listove na onom malom.”
„Idem ja. Odšuljat ću se
dok nisu došli specijalci.”
Ali živimo u čudnom svijetu.
Ne možeš nekome dati kompliment za dijete.
Nekoć si mogao. Ja sam ih često dobivao.
Vidiš nekog s njegovom sedmogodišnjom kćeri.
Ako kažeš: „Kći ti je…”
Ne možeš reći da im je kći lijepa jer će oni…
Što? Ma daj, stvarno?
Onda se uvrijedim. Želim se obraniti i reći:
„Stari, nisam nekakav zlostavljač,
a da jesam, ne bih počeo s tvojim djetetom.
Nije baš tako sjajna.
Da, u redu je.
Ali počinjem s klincem kojeg sam vidio ispred dućana.
On je prvi.
Tvoja kći pri dnu je popisa.
Ljigavac.”
Kad se stvari dogode rano u životu, nisi svjestan posljedica.
Npr. skidanje hlača drugim ljudima u školi.
Glupo, smiješno. Svi znamo.
Imao sam 11 godina i nogomet…
Netko me izazvao da skinem hlače treneru. Grozna ideja.
Skini hlače treneru tijekom utakmice.
Nitko mi nije rekao da tip ima najveću štangu, anakondu, kitu u povijesti
i da ne nosi gaće.
Tako, idem ja.
Dakle…
Svi su se pitali: „Koji kurac?”
Cijeli se stadion smrznuo.
Pogotovo on. Uživao je.
Sjedio je ondje neko vrijeme i pustio vjetar da pirka.
Uživajte!
Neka svi znaju tko je glavni.
Nije ih ni podignuo. Čekao je predah, osam minuta poslije.
Na kraju je rekao:
„Vi, luda djeco.”
Mame su počele dolaziti na treninge sat vremena prije,
odjevene kao da idu na dodjelu Zlatnih globusa.
Naravno.
Teško je flertati. Ponekad flertaš i kažeš…
Pozvao sam curu van. Momci, savjet.
Ako vam se odmah ne javi, mrtvi ste. Gotovo je.
Odgovorila je nakon četiri dana.
„Ajme, grozna sam s porukama.”
A ja kažem: „Da.”
Opet mi je odgovorila nakon tri dana: „Zabrijala sam. Ne znam s porukama.”
Svi znaju s porukama, svi na ovom planetu.
Užasna izlika. Napokon smo otišli na večeru.
Cijelu je noć bila na mobitelu.
Rekao sam: „Vidim da si se već uhodala.
Odlično ti ide.
Bravo za tebe.”
Tako glupo.
Ma joj…
Vidio sam Caitlyn Jenner na sajmu automobila.
Znate za Caitlyn Jenner?
Kad sam odrastao, to je bio olimpijac Bruce Jenner
i dogodila se zamjena, sigurno ste čuli.
Ono što mi je zanimljivo jest
ime Caitlyn jer…
To je rezervirano za 30-godišnjakinje.
To je psihološki trik da zvučiš mlađe, što mi je jasno.
Ali to je trik.
Ja se zovem David.
Kao Marlon Blando. Koga briga za Davida? Glupo i nepamtljivo.
Da želim zvučati kao da mi je 27, promijenio bih ime u Connor.
I odjednom mi je 27.
-„Connore, što ima?” -„Ništa, samo vejpam.”
Ali zvuči, ono…
Možda upali.
Caitlyn ima 71 godinu.
Znaš što?
Ne možeš biti Caitlyn.
Znaš kako bi se trebala zvati? Barb!
Barb Jenner, bok.
Ja sam Barb.
Kako si?
Ili Dottie ili Ruthie.
Nisi Dakota. Ti si Dolores. Mislim, neka ima smisla.
Uz svoje se prijatelje osjećam još starije. Mrzim to.
Upoznajem cure s prijateljima:
„Ovo su Rick, Pete i Roger.”
„Koji kurac?
Ne, hvala. Zvuče staro. Ne moram to gledati.”
Strašno je, moram lagati. „Znaš Aidena, Caydena i Jadena?”
„Da.
Naručimo bocu.”
Kad je Caitlyn…
Kad je izašla, slavni su je podržali.
Courteney Cox i Cindy Crawford kažu:
„Caitlyn izgleda sjajno. Prekrasna je.”
Netko je rekao da sličiš na nju.
„Jebi se. Ozbiljno?
To čudovište? Povuci to.”
Malo si promijenila priču.
Zabavljaš se, zar ne? Dobro.
Dobro. Da.
Sviđa mi se ovdje.
Drago mi je što ste došli.
Imam kaubojsku košulju. Sve štima.
Doduše, morao sam letjeti.
Bit ću iskren, doletio sam Southwestom.
Southwest nije dobar avioprijevoznik. Neka to ostane među nama.
Godinama već letim s njima.
Ali kad dođem na terminal,
nisam ni blizu, a oni kažu:
„Prije ukrcavanja moramo očistiti avion.”
Doslovno jedan tip ima sredstvo i…
„U redu, neka uđu. Neka dođu.”
Zovu sve od jedan do 1000.
„Da, to sam ja.”
Kao električni nogomet. Svi se samo sudaraju.
A onda…
Stjuardesa ima kratke hlačice.
Oni su zabavni!
Otkrit ću vam tajnu. Nitko se ne zabavlja.
Ni ona ni ja.
Preznojena je jer Vegas im je centar svega. Njihove riječi.
I tako se kreće avionom.
„Molimo vas da se ukrcate.
Molim vas, moramo se maknuti.”
Samo im je to bitno.
Moramo, maknuti se, odavde.
Bili smo u prolazu, a ona: „Molim vas.
Prestanite tražiti sjedalo uz prolaz. Sva su sjedala srednja.
Jedina smo takva aviokompanija. Gotovo nemoguće.
Imamo samo srednja sjedala. Nemojte ni gledati pretince iznad glave.
Puni su i zatvoreni.
Puni su od četiri ujutro.
Nemamo mjesta za telefonski kabel, novčić ni kolačić. Sjednite.
Stavite si sranja u krilo. Platili ste 49 dolara.
Znali ste u što se upuštate.
Dakle, umuknite.”
Sjedim sa svojim sranjem u krilu.
Pitam tipa do sebe: „Misliš li će biti hrane?”
„Ovaj misli da će biti hrane!” Ma samo sam pitao.
Što se tiče hrane…
„Imamo još pet vrećica kikirikija.
Na pola leta ispucat ćemo ih pištoljem za majice.
Dobro? Zato oprez i pazite.
Jedan je s medom. Možda osvojite glavni zgoditak.
Ako ste alergični, jebi ga, dva su već otvorena.
Znači, upijaš to, Madge.
Idi i umri u zahodu.”
Ali jako su dragi. Kad sam izlazio iz aviona,
zahvalio sam im.
„Svi su na bolovanju i letovi kasne.
Hvala što ste došli.”
„Ja sam čak došla s COVID-om.”
„Znam i hvala.
Na to mislim. Dajete sve od sebe.”
Porno duh.
Letio sam… O, Bože, to je Rolex. Ovaj…
Glupo.
Nedavno sam letio privatnim avionom i hvalim se
jer to rijetko činim.
Vidim djevojke na Instagramu.
Modeli su stalno u privatnim avionima.
Znate li koliko je to skupo?
To su hibridne kurve.
Teško je objasniti, ali…
Nisu baš… Ako me razumijete?
Reći ću vam poslije.
Ali nismo zato ovdje.
Znam koliko privatni avion stoji.
A ovoliki su, doslovno poput termometra.
To ne prikazuju na Instagramu, neugodno je.
Poput aparata za magnetsku rezonanciju s krilima.
Vi ste bili na magnetskoj rezonanciji.
I vi ste.
Daj mi tu glazbu da se opustim.
Čekić.
Ali da, imam sočan avion.
Letio sam na nastup u Jackson Hallu.
Bila sam jako uzbuđen. Poveo sam i prijatelja.
Napokon, sočni avion.
Živjet ću kao hibridna kurva.
Dakle letim, sjedim.
Dobro ide.
Odjednom je pilot izašao i izgledao je kao da je smak svijeta.
Pitao sam se:
„Zar on to puši?”
Tad je rekao što se biva.
„Udaljeni smo nekih 9 km.
Bit će jako loše.”
Nikakva taktičnost.
„Bit će jako loše. Kako to mislite? Što Kako?”
„Vjetar puše 200 km/h i očekujemo snježnu oluju.
Postat će jako loše.
Ali znate što?
Možemo mi to.”
I ode. Što?
Što znači da mi to možemo?
Moj prijatelj kaže: „Možemo mi to.” Ali što?
Je li to strašno? Možda ne bismo trebali.
I odjednom…
Pa ja…
Zavezan sam. Moja dijetna Cola leti u zrak.
Prestravljen.
Znate kako se neki smiju kad se boje? Ja pišam.
Znači, pišam posvuda.
Stao je na sekundu.
„Idi ga pitaj!” Pa sam otišao.
Već mi je zlo.
„Hej, ono prije…”, a on: „Što?”
„Ja sam klijent! Ne vičite na mene.
Pričali ste nešto o tome da mi to možemo.
Koga briga za glupu igru.”
On kaže: „Hej!
Slušaj, ako je iznad piste vidljivost bar 30 metara,
legalno gledano, možemo sletjeti.”
„Legalno gledano?”
To zvuči loše. Ne želim…
„Imamo 10 sek. Sjedni!”
„Dovraga, zašto radim što mi kažete?”
Sjeo sam i uslijedilo je…
Užasno strašno.
Tad smo kroz prozor ugledali snijeg, ništavilo i odjednom udarac.
„Jesmo li se srušili? Sletjeli smo?”
Vidio sam stepenice na napuhavanje
i rekao: „Ajme, preživio sam.”
Lagano sam zakoračio.
Spustio sam se…
Kilometri i kilometri ničega.
Nema drugih aviona u krugu od kilometra i pitam se:
„Što se zbiva?”
Dva člana posade odjednom…
Pitao sam što se dogodilo
i rekli su da smo se pojavili iz oblaka.
„Kako to mislite?”
„Spustili ste se odozgo. Samo ste se pojavili.”
„Gdje su svi?”
„O, čovječe.
Morali smo preusmjeriti 37 aviona.
Vi ste jedini sletjeli.”
„Ma daj! Zašto su skrenuli?”
Čujem iza sebe: „Jer su pičkice!”
Ljudi, hvala vam što ste me primili.
Volim vas. Hvala.
Prijevod titlova: Dejan Rakar