Downloaded from YTS.MX
NETFLIX-KOMEDIASPESIAALI
Official YIFY movies site: YTS.MX
Kiva.
Kiitos, Minneapolis.
Istukaahan.
Mukava nähdä teitä.
Kiitos siellä parvella.
Kiitos, kun tulitte puoleen hintaan.
Kiitos paljon.
Minua yritettiin halata tänään.
Kuulostaa mulkulta, mutta…
Se oli herttainen vanhempi nainen.
Hän näki minut ja jähmetyimme molemmat. "Voi ei", hän sanoi.
"Hetkinen.
Ei, oletko sinä joku?"
Vastasin, että olen.
Hän pyysi halaamaan.
Mietin, että voi ei. Ei sillä, etten tykkää halata.
Minua vain pelottaa.
Tiedättekö?
Kuka vielä halaa?
Ajattelin moikata nyrkillä.
Ei kelvannut: "Tule tänne. Olen halaaja."
Hän levitti kätensä kuin siivet -
ja alkoi lähestyä. Minä luovutin.
"Antaa tulla. Kuollaan molemmat."
Mistä sitä ikinä tietää.
Niin vainoharhainen olen.
Voidaanko muuten unohtaa se "olen halaaja"?
Se ei toimi enää.
Silläkö pitäisi suostua sen kummemmin kyselemättä?
Sen ei pitäisi toimia enää ilmiselvistä syistä.
Eikä se ainakaan toimi miesten kanssa sadasta syystä.
Setäni on sellainen. "Tulehan tänne!
Olen perseestä tarraaja, tule. Anna, kun tiristän.
Älähän nyt. Olen vain perseestä tarraaja.
Älä ole outo.
Ei. Tarraan perseestä ja nautin siitä."
Se tuli jo selväksi.
"Olen vanhanaikainen. Se on osa viehätysvoimaani.
Olen kamelinvarpaan hiplaaja. Se on juttuni.
Vähän vain rystysillä. En edes tunne mitään.
Minulla ei ole hermopäätteitä. Ei siitä voi suuttua.
Kysy perheeltäni. Olen tehnyt sitä iät ja ajat.
Tykkään moikata mirriä. Eikä se ole ollut ennenkään ongelma.
En halua muuttua. Älä ole niin tiedostava."
Se ei siis toimi enää.
Mutta olenkin Kaliforniasta.
Mehän elämme nyt kolmatta vuotta kahden viikon lockdownista.
Ja kehnosti menee.
Lockdown on siitä hankala, että puolen vuoden päästä -
aloin ihmetellä, eikö mitään uutta kuulu.
"Oletteko kuulleet jotain? Jumitan yhä kotona."
Sitten kuvernöörimme piti pressitilaisuuden -
rajoitusten poistamisesta.
Tahdon vain ravintolat. Muu on paskan hailee.
Mietin, että mahtavaa. Avataan ravintolat.
Kuvernööri tulee ruutuun, pelkkää ajan hukkaa, hän sanoo:
"Maanantaista alkaen siirrymme violetille tasolle."
Mietin, että jes. En tiedä, mikä se on. Hyvä.
"Maanantaista alkaen avaamme kivilouhokset.
Jousiammuntakorjaamot."
Ai, mitä?
Jousiammuntako?
"Decoupage-keskukset.
Toukkapyhäköt."
Mitä helvettiä täällä tapahtuu?
Eikö mitään ravintoloista? "Ei. Se on oranssilla tasolla.
Etkö tiedä näitä asioita? Se on puolentoista vuoden päässä."
Todella puuduttavaa.
Pari kuukautta sen jälkeen -
supistiin rokotteesta. Muistatteko?
Pfizer. En osaa sanoa sitä. Pfizer.
Mutta sitten aivan tyhjästä -
jotain vuoden jälkeen tuli kolme rokotetta samana päivänä.
Vähän epäilyttävää. Sama se.
Menköön tämän kerran. Tökkää, niin päästään syömään.
Vai mitä. Vähän epämääräistä.
Samalla viikolla.
Meikä on mukana. Ihan sama.
Hoidetaan se.
Homma muistutti hetken raveja.
"Täältä tulee Pfizer. Se näyttää siirtyvän johtoon.
Kulman takaa kirii Moderna, Moderna…
Kukas tämä on? AstraZeneca!
Hiuskarvan päässä."
Joka tapauksessa Pfizer voitti.
Rokote tuotiin markkinoille.
He olivat niin ylpeitä. "Me ollaan Pfizer.
Tehokkuutemme on 90 %."
Ai siis mitä?
Luulin oikeasti, että hän sekoili sanoissa. Koska -
kävin työväenopistoa. En tiedä mitään.
Sanoin kaverilleni, että taukki sanoi väärin kolmesti,
eikä kukaan huomauttanut.
"Olemme 90-prosenttisen tehokas Pfizer, ja meidät on pidettävä -
noin 25 000 astetta miinuksella."
Ei se minua haittaa.
Jos siinä on pari kommervenkkiä, mikäs siinä.
Mihin laitan jääkaappini?
Otan sen ilman muuta.
Seuraavana päivänä…
"Me ollaan Moderna.
Tehokkuutemme on 95 %."
Oho.
"Ja olemme huoneenlämpöisiä." Ahaa.
Kuuntelen.
Seuraavana päivänä: "Me ollaan AstraZeneca.
Tehokkuutemme on 96 %.
Ja olemme kylpypommi." Hittolainen.
Saitte vakuutettua.
Nyt kuulostaa helpolta.
Korjattu.
Sitten tri Grouchy, joka alkaa jo tympiä.
Ei millään pahalla.
Mutta mikä ilonpilaaja.
Syytää huonoja uutisia.
Kylmää kyytiä. Kun hänen mielipidettään kysyy:
"Pahemmaksi menee.
Jos pitää arvata ei minkään tiedon pohjalta,
veikkaan pahempaa.
Menemme pahemmasta huonompaan ja sitten paskempaan."
Aina samaa. Mietin, että anna jumalauta vähän toivoa.
Toinen mielipide? "Ei. Minä vastaan ja huonolta näyttää."
Ja reunassa juoksi kuolinluvut, joka oli kammottavaa.
Peitin laskurin kädelläni masentamasta.
Se oli kuin Jerry Lewis Telethon. "Tiffany, pyöräytä.
Kappas, miljoona!"
Se ei paljon piristä.
Grouchy.
Hän hoki aina:
"Viides aalto tulee. Varoitanpahan vain."
Lopulta viides aalto tuli ja ukko oli tohkeissaan.
Hän oli niin tyytyväinen. Se toteutui.
Minä kiroilin ja hän:
"Takaisin telkkariin! Meikkiä. Kas niin, rengasvalo."
"Siitä tulee paha. Viides aalto.
Se on pahempaa kuin Rocky V." Eikä ole.
Ei sen surkeampaa olekaan. Mitä oikein selität?
Hän kuulostaa Rockyn valmentajalta. "Tämä kumauttaa sinut kanveesiin -
ja päädyt ruumispussiin."
Kolme tyyppiä tietää Rockyn. Itse asiassa…
Kun muutin Los Angelesiin, kuulin huhun Stallonesta.
Hänhän kohtasi viime vuonna MeToo-syytteet.
En tiedä, ovatko ne totta, mutta niin kävi.
Muistan, kun muutin kaupunkiin, kuulin hänestä tyhmän huhun.
Sen mukaan -
hänen munansa ei toimi.
"Muna ei toimi. Kuulit oikein."
Pysähdyin niille sijoilleni.
Siis mitä kävi?
"Johtuu Rambo 3:sta, hän veti kai steroideja."
Näin sen. En paljasta juonta, mutta…
Ja ilmeisesti… Kaiken kukkuraksi väitettiin,
että hänellä on parfyymipumppu lonkassaan, jolla muna nousee.
Epäilin, ettei sellaista olekaan.
Ei se voi olla totta. Muuten minullakin olisi sellainen.
Kelläpä ei.
Anna kolme. Pari varalle. Miksipä ei?
Sehän on mahtavaa.
Kuvittelen hänet juhlissa.
Naisystävä pistäytyi kartanolle.
Hän ehdottaa, että siirrytäänkö drinkin jälkeen makuuhuoneeseen.
Mitä?
Nainen vastaa ottavansa vielä toisen drinkin.
"Ei ongelmaa."
Perhana.
Vitsin pointti on totta puhuen äänitehosteissa.
Siihen se perustuu.
Leikataan tämä pois.
Huomenna on paikat kipeänä.
Ostin ison takin Minnesotaa ajatellen.
Hyvä!
Se ei muuten ollut sontaa.
Luvun edessä oli miinus.
Olin epäileväinen.
Menin hienoon putiikkiin Losissa ja pyysin isoa talvitakkia.
Myyjä esitteli yhtä.
"Se on toppatakki nahkapäällisellä."
Kappas.
"Se on räppäreiden mieleen."
Se oli sillä selvä.
Jos se passaa räppäreille, ostan sen.
Ei mitään. Menin kassalle ja vedin takin päälle.
Sanoin, että haluan jo mäkeen. Hän vastaa:
"En laittaisi tuota takkia."
Kysyn: "Etkö ottaisi talvitakkiasi lumihankeen?"
"Entä sateeseen?"
"Eijei.
En käyttäisi sitä lumessa, sateessa, loskassa,
raekuurolla, tuiskussa, tihkusäässä,
myrskyssä, tuulessa,
aamunkoitteessa, pimennyksen aikaan,
illansuussa tai hämärässä.
Se on pikemminkin sisätakki." Aivan, joo.
"Sopii olkkariin." "Keittiöön", hän korjaa.
"Oikeastaan se on Instagram-takki. Se otetaan pois.
Napataan kuva. Ja takki takaisin komeroon."
"Ja hintako on 90 000? Selvä."
Ostin sen, koska en halunnut näyttää tyhmältä.
Olin tänä vuonna Bachelorissa.
Poikamies paratiisissa.
Se on sellaista… Tehän tiedätte.
Hauskinta oli se,
kun minut lennätettiin Meksikoon ja lupailtiin neljän tähden hotellia.
Se olikin neljä tähteä tuhannesta.
Se oli kamala läävä.
Kuulostaa ilkeältä, mutta se oli talo.
Rappuset yläkerran huoneeseeni olivat oudosti ulkona.
Olin siellä rapujen keskellä.
Ulkona oli miljoona taskurapua ja sisällä 10 000.
En ollut innoissani. Ne ovat kuvottavia.
Ja niitä oli liikaa kerralla. Menin hämilleni.
Olin kauhuissani. Sanoin tyypille, että rapuja on liikaa.
Hän vastaa, että on rapusesonki.
"Ei minun talossani. Olkoon ulkona." "Ne ovat kahjoja", hän toteaa.
"Ei tuo ole mikään vastaus. Tajuatko, mitä ajan takaa?
En halua niitä tänne pelottelemaan, koska olen nössö.
Ne ovat iljettäviä ja kulkevat kuumottavasti sivuttain."
"Mitä?"
Kun niitä katsoo,
ne nousevat ylös ja kalisuttavat saksiaan. "Palasiksi vain."
Ne haluavat tappaa. En pelota niitä. Ne ovat hämähäkkejä hyvällä PR:llä.
Kaikki pitävät jotenkin ravuista.
Ne koputtelevat ikkunaan.
Sekopäitä kaikki.
Tyyppi ei ollut moksiskaan. Sanoin, että sisällä saa olla alle sata.
Jopa toisen kerroksen huoneessani ne odottavat minua.
Niitä on vähintään seitsemän, kun käyn sänkyyn.
Tyyppi väittää, etteivät ne tule sänkyyn.
Vastaan, että nehän kiipesivät 18-metrisen seinän huoneeseeni.
Tuskinpa Sealy Posturepedic -patjastani on vastusta.
Valot ovat päällä, joten nukun näin.
Ne hiipivät lähelle…
Avaan silmät ja ne jähmettyvät.
Suljen silmät.
Se on Squid Game, peilileikki.
En tykkää.
Miten ne ehtivät ensin?
Ihmettelen, miten ne pääsevät sisään. Oven alla on tällainen rako.
Rapujen ei tarvitse edes kyyristyä. Ne vain jammailevat sisään.
Sisään vain. Ihan sama.
Yritin selittää tyypille, etten tykkää, kun ravut tippuvat katosta päälleni.
Niin ne tekevät.
Häntä ei kiinnostanut. Katsoin rappusiin,
ja yläkertaan vilahti pörröhäntä. Olin että:
"Huomasitko hännän, joka meni huoneeseeni?"
"Ai joo", hän tuumaa.
"Se saattoi olla jaguaari."
"Että mitä? En tainnut kuulla."
Hän toistaa: "Jaguaari".
Kysyn:
"Sanoitko sattumoisin jaguaari?"
Hän vastaa: "Kyllä."
Eikä hän vaikuta iloiselta.
Sanoisi mieluummin: "Vitun kova. Jaguaari. Saatat kuolla".
Sen sijaan: "Kyllä." Hän kertoo hyvät uutiset.
"Mutta arvaa mitä, ei liian montaa."
Selvä.
Luulin, että yksikin riittää, mutta ok.
Katson uudestaan ja häntä tulee alas.
Hän toteaa, että se olikin maki.
"Ai, maki. Luojan kiitos", sanon.
En tiedä, mikä se on. Mutta varmaan parempi.
Sitten näin makit hiipimässä lasia pitkin…
Ne koputtelivat ja morsettivat kavereilleen:
"Tappokeikka keskiyöllä." Ne kokoontuivat.
Maki lähestyi ja ajattelin, että aika söpö.
Se ottaa muina miehinä kolme rapua ja…
Jumaliste!
"Yläkerran kamu on seuraava." "Älä isottele", sanon.
Tyyppi tekee lähtöä. Mietin, että onko makikausi.
Hän lähtee, menen Bachelor in Paradiseen, joka on Toyota-orgiat.
Sinä tiedät. Nyökyttelet.
Siis herranen aika. No mutta…
Se siitä. Kerron äitikullastani.
Äitini.
Menin jouluksi kotiin. Hän on herttainen.
Otimme kuvia pöydässä.
Hän latasi ne Facebookiin lupaa kysymättä.
Niin hän tekee. Äiti kohkasi viidestä tykkäyksestä.
Hänellä on söpö Scooby-niminen koira.
Hänellä on -
koira nimeltään Scooby, ja Scooby on söpö mäyräkoira.
Laiheliini toinen korva pystyssä ja…
Mutta nyt Scooby on lihonut.
Se näytti nuorelta Brandolta.
Se oli cool.
Nyt se näyttää Brandolta Kummisetä 10:ssä…
Se on niin lihava, että kun se haukkuu…
Se on läskihaukku. Tiedättekö?
Se oli ennen… Nyt se on…
Mietin, oliko se haukku vai yskäys.
Äitini ei raaski jättää koiraa yksin. Se syö 24 tuntia vuorokaudessa.
Äiti hommasi Furbyn, joka ampuu herkkuja seinästä…
Ettei vain nälkä yllätä mamman kauppareissulla.
Koira havahtuu…
Korva nousee.
Se miettii, kummitteleeko täällä.
Se ei pelästy vaan sivuuttaa paranormaalit ilmiöt.
Herkut ensin.
Koira ryömii kuin piikkilangan alta bootcampillä.
Se pysähtyy herkun luokse.
"Mitä minä teen -
elämälläni?
Syön yhtenään.
Elämäni on yhtä mässäilyä ja lihomista.
Toki syön herkun. Ajattelen vain ääneen, mutta…"
Takaisin sohvalle.
Kun tulen kylään,
huikkaan: "Scooby!"
Ja Scooby on näin:
"Tulehan tänne."
"Haista paska! Sinä juokset ovelle.
Minä olen se ihminen tässä." Ja se jatkaa: "Istu Scoobyn viereen.
Tulehan nyt. Istu Scoobyn kanssa."
Vedä käteen.
Ei niin saa sanoa koiralle, mutta tiedätte, miten se menee.
Scooby. En kerro siitä.
Mutta sanon, että -
niskani vihoittelee, joten menin hierontaan.
Halusin ammattihieronnan hienossa hotellissa.
Halusin hierojalle. Soitin respaan.
En halua kuulostaa hyypiöltä, mutta pyysin naishierojaa.
Kuten aina. Naisen rinnalla näytän kovikselta.
Se ei ole ikinä ongelma.
Mutta kello löi viisi.
Sitten kuuluu…
Hitto vie. Menin kurkkaamaan.
Vilkaisin raosta.
Ja siellä on 195-senttinen Dolph Lundgren -
Ajattelin, että eikä.
Kysyn:
"Etsitkö steroidiautomaattia?" Hän vastaa:
"Olen hieroja."
"Et minulle. Pyysin naista." Hän vastaa: "Naiset loppuivat.
Olen oikea nallekarhu."
Sanon: "En tiedä miksi, mutta jotenkin en tykkää."
Hän jatkaa: "Luota minuun.
Näytän isolta ja vahvalta. Olen nallekarhu.
Ja maksat kuitenkin."
Luovutan ja pyydän peremmälle.
Kitsauteni voitti sen erän.
Hän tuli sisään ja annoin mahdollisuuden.
Mies runttasi minut kuin räsynuken.
"Pääsen pöydälle itsekin, herra hyvä."
Kuulostan ihan nynnyltä.
Mulkaisen…
Pääsin hädin tuskin pöydälle.
"Olipas se korkealla."
Ja niin.
Pistin kasvot koloon.
"Kerro, jos on jotain ohjeita.
Olen tosiaan nallekarhu." Joo joo, aloita.
Minä en nimittäin valita hieronnassa.
Hän tekee näin…
Naamani vääntyy…
Sitten hän rusauttaa niskani ja parkaisen.
Pyydän ottamaan vähän hellemmin. Hän sanoo…
"Älä siinä hyssyttele. Olen asiakas."
Sitten hän jatkaa…
Olen että…
Jatkaa vain.
Olen hirveissä tuskissa kokonaisen tunnin.
Kaikki sattuu. Ei naurata yhtään.
Ja kesken kaiken kehtasin sanoa:
"Jos otat 10 % hellemmin."
Vaikenin kuin nynny.
Makasin siinä, nousin ylös ja annoin tippiä. Sekopää.
Olen sekopää.
Tippiä.
Kärsin.
Ja tippaan.
Sitten pyysin anteeksi.
"Anteeksi. En tarkoittanut… Se vain tuntui oudolta.
Olet mies, enkä halua käsikarvoja selkääni.
Tai kankeasi kylkiluiden väliin. Tajuat varmaan.
Olen vanhanaikainen."
Kaverini vinkkasi, että niskakivuissa kannattaa mennä ruohokauppaan Losissa.
Turhaan edes kerron.
Yucca on Hollywoodin törkyisin katu.
Hirveä. Siellä tapetaan koko ajan porukkaa.
En ikinä käy siellä. En edes 7-Elevenissä.
Pitäisikö minun mennä vapaaehtoisesti Amerikan pahimmalle kadulle.
Kun siellä ammutaan, kytätkään eivät välitä.
He tekstaavat toisilleen:
"Yucca". Olankohautusemoji.
Vesipyssy. "Hei."
Joten…
Menin sinne. Eikä se ollut -
mikään siisti Applen myymälä.
Ei. Se näytti sotatantereelta.
Ja sitten…
Menin loukkoon vapaaehtoisesti. "Terve." Ja tyyppi on…
"Tarvitsen vapen tai jotain."
Hän puuskuttaa.
"Oletko töissä täällä?" Ja hän…
"Minua ahdistaa."
Sanon:
"Ihan sama minulle. Sori, mutta…"
Hän jatkaa: "Työni on vaikeaa."
Vastaan:
"Olen vihannut joka ikistä työtäni."
Nuoret ovat ihme luovuttajia. "Kaveri, kerron huonoja uutisia.
Minua on ahdistanut syntymästäni tähän päivään saakka.
Se ei siitä parane. Kaikki on perseestä.
Jos otat loparit, ahdistut työttömyydestä.
Ryhdistäydy. Usko pois.
Tykkäsinkö olla tiskari tai blokkari? Älä mieti."
"Kamalan stressaavaa", hän sanoo.
Sitten tulee omistaja. "Hei, hra Spade."
Hän ottaa hatsit.
"Jimmy, homma hoidossa. Pikku hetki, pomo.
Pidä huoli hra Spadesta.
Anna hänelle fentanyylirapukakkuja ja -
vähän -
LSD-namuja."
"Ei tarvitse", sanon väliin.
"Ota sentään nallekarkki.
Minä tarjoan."
Pistän sen suuhun. "Älä syö kaikkea!"
"Eikö sitä syödä kokonaan?"
"Haukkaa vain korvasta."
"Haista paska. Se on pikkuruinen. Syön kaiken."
Haukkaanko korvan? Se on minimaalinen.
"Menet aivan sekaisin", hän sanoo. No…
"En minä tiedä. Jos annat keksin, syön kaiken.
Älä pyydä syömään murusta kerrallaan.
Laita ne pussiin.
Se on annos. Sen tajuan."
En tykkää siitä skenestä. Menen känniin kahdesta vodkasoodasta.
Kolme on liikaa, mutta hallitsen sen. Näistä ei tiedä, mitä tapahtuu.
"Enkö saa syödä pientä namua?" "En suosittelisi."
Fentanyylirapukakkuja.
Fentanyyli on muuten maailman pahinta.
Tehän tiedätte. Se on sata kertaa vahvempaa kuin heroiini.
Että mitä?
Ei kolme, ei neljä.
Sata kertaa.
Amerikka,
miten pöllyissä meidän pitää olla?
Siis hyvä luoja.
Ja mistä lähtien heroiini on nynnyille? Koska niin kävi?
"Vieläkö käytät heroiinia?" "Vain kunnes saan fentanyyliä."
"Heroiini on kuin melatoniinia. Se rentouttaa. Auttaa chillaamaan."
Jösses.
Minulle on tarjottu huumeita, ja toivon rehellisyyttä.
Kun minulle tarjotaan huumeita, esitän coolia.
En sano suoraan, ettei kiinnosta.
Olen luuseri.
En ollut nähnytkään heroiinia.
Tyyppi kysyi: "Spade. Haluatko heroiinia?" Vastasin:
"Ei tarvitse."
Siis miksi pidin paussin?
Mitä minä teen?
Minkä kanssa painin?
En halua sitä, mutta esitin coolia.
"Siis…
Voi paska, söin vasta.
Piru vie. Paljon kello on?
Helvetti! Näyttää vielä hyvältä erältä."
Erältä?
"Näyttää tanakalta."
Improvisoin.
"Hitto, että näyttää perkeleen päräyttävältä."
En tiedä, mistä puhun. Sanon: "Arvaa mitä.
Etsi minut. Kysy puolen tunnin päästä.
Lupaatko etsiä minut?
Siistiä."
Juoksen autooni itkemään.
Koska jos näen heroiinia,
haluan hypätä jakkaralle kuin hiirtä pakoon.
Minä…
Ai, näytän hyvältä? Kiitos.
Sanoitko niin?
Vai ajattelinko vain?
Hauskaa, koska…
Olen aina painanut noin 60 kiloa.
Paino on hauska aihe, koska miehet… Naiset kokevat paljon paineita.
Miehet eivät niinkään. Mutta pysyttelemme kunnossa.
Kävin viimeksi vaa'alla kolmekymppisenä.
Painoin kuutisenkymmentä kiloa.
Hoin sitä lukua siitä lähtien.
En tarkistanut enää. Se oli siinä.
"Paljon painat?" "60."
Mutta paino vaihtelee. Pulskistuin vähän matkan varrella.
Ja se kostautui.
Tein elokuvaa, ja elokuvaa tehdessä pitää -
käydä vakuutuksen tarkastuksessa.
Sisäpiirin tietoa Hollywoodista. Tämä koskee jokaista keikkaa.
Kun teimme Grown Upsia, minun piti käydä testeissä.
Olette varmaan nähneet Grown Upsin,
olemmehan pitäneet TBS:ää pinnalla viisi vuotta.
Sitä ei voi väistää. Se on kuin Kellopeliappelsiini.
Joten minut kutsuttiin terveystarkastukseen ja lääkäri…
Ne ovat pikavisiittejä.
Melkein feikkejä. En halunnut mennä. Alan olla hankala.
Lääkäri pyysi käymään.
Ehdotin, että tehdään se puhelimessa.
Hän ihmetteli, että puhelimessako.
"Olet nähnyt minut TMZ:ssä poukkoilemassa. Olen kunnossa."
Hän vaati tulemaan.
Heitin: "Adam ei tule ilahtumaan."
Käytän Sandleria suukapulana aina kun voin.
Alkaapahan puntti tutista.
Lääkäri pyytää paikalle.
Käytän sitä koko ajan. Taco Bellissäkin.
"Eikö ole chalupaa tänään?
Adam ei tule ilahtumaan.
Onko sitä nyt?"
Kassaa miettii, kuka Adam. Se ei toimi aina.
Mutta…
Menen lääkäriin, ja hän mittaa verenpaineet ja muut.
"Paljonko painat?"
"Kuuskyt." Hän vastaa: "Just joo.
Oletko tosissasi?" Loukkaannun…
"Painan 60, kirjoita ylös." Hän sanoo:
"Käyhän vaa'alle, tehdään sinusta rehellinen mies."
"Vitsailin aiemmin, mutta Adam ei tule ilahtumaan."
Hän sanoo ottavansa riskin.
Menen ikälopun lääkärin tikkuvaa'alle.
Kaksi tikkua ja pikku palikoita.
Mustia palikoita. Okei, 20 kiloa kipale.
Laitetaan nämä kuuteenkymppiin.
Ja loput punnukset riviin viiteen kiloon.
"Painan 65 kiloa. Olen lihava kuten sanoit."
Mutta asia jäi kaivertamaan, joten tein näin…
Minä nimittäin menen vaa'alle kädet ja kulmakarvat ylhäällä.
Ajattelen höyheniä.
Haluaahan sitä olla kevyt.
Ei kukaan mene vaa'alle jäkittämään…
Minä ajattelen Ariana Grandea.
Joten…
Menen vaa'alle ja se kalahtaa…
Koko praktiikka pitelee korviaan.
"Oho. Vähän tullut ylimääräistä."
Joten nyt olen paniikissa ja hikoilen.
Lääkäri käskee kokeilla uudestaan.
Hyvä on sitten.
Laitoin 60 kiloa ja otin pikkupunnuksen…
Perään vain.
"Okei, painan melkein 68. Helkkari."
Alkaa pänniä.
Hetkinen. Kengät pois.
Sukat pois.
Housut pois.
Hattu, lompakko, kello.
"Pistin hiuslakkaa. Laita ylös. Kas niin."
Vaaka kolahtaa, ja kaveri kurkottaa nöyryyttävästi naamani yli.
Mitä vittua tapahtuu?
Kramppaako käsi?
"Se liikahti. Seis."
Seitsemänkymmentäviisi.
Seitsemänkymmentäviisi. Sanon:
"Ei minulla voi olla kymmentä mysteerikiloa -
jossain tuntemattomassa kohdassa kehoani."
Lääkäri vastaa:
"Adam ei tule ilahtumaan."
Pahin pelkoni.
Sanoin mimmille: "Arvaa, minulla on 10 kiloa röllykkää jossain päin kehoani,
enkä edes tiedä missä."
Hän vastaa: "Niinpä. Ekat viisi kiloa menivät tisseihini."
"Vertaatko tätä keksittyyn ongelmaan?
Luuletko, että jos ekat viisi kiloa menisivät haaroväliini,
itkisin murehtimassa?"
"Voi, että kulli kasvaa. Olen ahminut.
Ja pallit. Joudun virumaan verkkareissa."
Ei. Olisin Pizza Hutissa -
muiden miesten kanssa.
Niinpä.
Tankkaamassa.
Varsinainen lääkärini käski tulla kolonoskopiaan.
Vastasin ujostelevani kameraa.
En ole fotogeeninen. Hän sanoo: "Voimme keksiä toisenkin keinon.
Jos haluat tehdä sen,
missä tavallaan -
mennään pytylle rasian kanssa ja lähetetään näyte labraan.
Se tutkitaan, ja jos syöpää ei löydy, kaikki on ok."
"Tehdään mieluummin niin", vastaan. Joten -
kakkaan rasiaan.
Lähetän sen labraan.
Se tuli bumerangina takaisin: "Älä lähetä sitä tänne.
Lääkärisi pilailee.
Emme voi selvittää paskaasi tonkimalla, onko sinulla syöpä. Oletko ihan pölvästi?
Tapailin häntä 10 vuotta sitten. Sano, ettei vitsi naurata.
Lopeta."
Lääkäri kysyi, lähetinkö näytteen. "Joo." "Loistavaa!
En siedä sitä akkaa."
Miksi minä olen tässä mukana?
Söin hyvän illallisen yhdessä upeista ravintoloistanne.
Niin.
Kaunis kaupunki.
Hovimestarikin yritti jututtaa. Eikä siinä mitään.
Se ei vie mihinkään, koska kuljemme pari metriä.
"Hra Spade, mahtavaa, kun tulit.
Miten viikko meni?"
"Säikähdin syöpää." "Tässä ollaan."
"Kaikki on varmasti hyvin. Sinuna en murehtisi.
Ottaisin kerroskuvan. Kaikki on varmaan…"
Ei häntä kiinnostanut.
Sitten istuin alas. Ja toisinaan ravintola on niin fiini,
että kala on markkinahintaista. Oletteko nähneet? Hintaa ei kerrota.
Tarjoilija yrittää arvailla, miten varoissasi olet.
"Paljon tonnikala maksaa?" Hän vastaa:
"Tonnikala on…
Tonnikala on -
seitkyt."
"Siis 70 taalaa?" Hän korjaa: "40".
Ei kovin paha.
Hänellä on nappikuuloke.
"Mitkä vaatteet? Laske hintaa."
"Onko hänellä cowboypaita? Laske hintaa."
Jos he käyttäytyvät pösilösti, lausun katkaravut väärin.
Testaan, korjataanko minua.
Se on aina -
tosi tyhmää.
Kysyn: "Onko teillä katkarapusia?"
Ja hän vastaa:
"Joo. On meillä katkarapuja."
Hän yrittää auttaa, muttei voi sanoa suoraan.
Vastaan: "Ahaa. Siistiä.
Olisiko viittä katkarapusta?"
"On mahdollista saada viisi katkarapua."
"Entä jos pistäisi 10 katkarapua ympyrään. Tekisitte katkarapuscocktailin."
Hän miettii, ettei kukaan ikinä sano katkarapuscocktail.
"Mitä kalasia on? Oikeasti. Onko hirvoksia?"
Kysyn McDonald'sissa: "Mikä on päivän kalafilee?
Eilen taisi olla meribassia.
Veikkaan."
Typerää.
Mutta sitten -
puhelimesta oli loppumassa akku.
Hovimestari lupasi laittaa sen laturiin.
Hangoittelin…
"Otan sen sinulta."
Ja minä…
Kammottavaa.
Hän sanoi, että se on kulman takana.
"Enhän edes näe sitä!"
En varmana anna.
Tältä Alec Baldwinista tuntui. Nyt ymmärrän.
Ei puhelinta anneta muille. Siinä on liikaa tietoa.
Heillä oli vain yksi päämäärä.
Joku tekstaa:
"Laitan oikeita paukkuja piippuun."
Koska muuten…
Mitä oikein ajat takaa?
En halua, että hovimestari selaa kuviani -
ja löytää ne 500 kalukuvaa, jotka hylkäsin.
Ja syystäkin.
Omastani ei saa hyvää kuvaa. Huonoja uutisia.
Mitä? Siis sehän on valuuttaa. Maailma on muuttunut.
Ennen oli pakko tehdä niin.
Siis lopulta.
Nyt sillä aloitetaan: "Tässä on munani, jos haluat…"
"Tykkäätkö? Mennäänkö kahville? Katsotaan kolahtaako.
Alku on lupaava."
Olen niin vanha, että jouduimme piirtämään kalumme.
Siis ennen kameroita.
Vähän varjostusta.
Kysyin kaveriltani:
"Otatko niitä kuvia?"
"Joo", hän vastaa. Sanoin: "Oikeasti?
Näytä yksi, mutta älä ole outo. Näytä millaisia."
Ja hän näyttää. Vehje on näin.
"Eikö seisokki olisi kohteliaampi?"
"Hän tietää, että jos miellyttää, lähetän…"
Ei se niin mene, kamu.
Se on kuin Eminem. Yksi tilaisuus.
Olet ulkona!
Ei kukaan etsi potentiaalia. Mitä ihmettä?
Kysyin mimmiltä, saako hän kuvia. "Ne ovat hirveitä."
Kerroin: "Minun pitää ottaa yksi. Mitä teen?" Hän sanoo:
"Oli yksi."
"Okei. Millainen se oli?"
"Mies makasi kyljellään. Se oli alhaalta ylös.
Hän puristi sitä kyynärpäähän nojaten."
"Tarvitaanko tähän kaveri?"
Ihan kamalaa. Pikana ennen elokuvaa.
Riisun vaatteet.
Älä ole outo. Käyn makuulle,
läpsyttelen semiseisokin.
Paiskaan sen laatikon väliin, plasma kiertämään.
Ja kuule, kuristan sitä ja otat kuvan kolmosella.
Ota kamerani ja räpsi reilusti.
Karsin myöhemmin.
Tykitä menemään.
Selvä, yy, kaa, koo.
Kuristus. Ota. Nyt.
Se on pahempaa kuin muuttoapu.
Kokeilin sitä. Ajattelin ottaa kuvan kotona.
Karmea valaistus. Olen ulalla.
Päättelin, että keittiö on hyvä.
Vehje on paljaana.
Karmea loisteputkivalo. Todella paha.
Takapihan drone-kuva.
Keppi peitti näkymän. Se oli kuin aurinkokello.
Sitten otin yhden takaa.
Munaa ei edes näkynyt. Mutta ainakin kokeilen.
Heittelen ideoita.
Se oli pelkkää pallia.
Rajatut markkinat.
Älkääkä käykö sohvalle.
Linnunpesälook on vähän -
luotaantyöntävä.
Seuraajia lähtee, pari blokkaa.
Kaksi raportoi.
Yritän katsoa enemmän pornoa.
Se on rankkaa.
Muuten, hyviä uutisia.
Minulla oli hiljan kolmenkimppa collegessa.
Collegen kolmenkimppa…
Se ei ollut parasta.
Siinä olivat minä, kaverini ja toinen jätkä, ja se meni näin.
Se on…
Kuunnelkaa.
Kolmannen piti olla tyttö. Se oli suunnitelma.
Kaikki oli valmiina.
Ja hän jänisti viime hetkellä.
Ehdotin, että otetaan jätkä. Kokeillaan.
Harjoitellaan askeleet. Katsotaan, toimiiko se.
Siis -
käydään liikkeet läpi.
Ja olihan se jälkikäteen vähän homoa.
En ajatellut loppuun asti, mutta sitähän se oli.
Ei siinä mitään.
Mutta kymmenen vuotta myöhemmin otin uusiksi.
Se meni mönkään. Siinä oli kaksi miestä ja nainen.
Odotimme hotellihuoneessa keikkaa. Kaikki joivat -
ja joku ehdotti kolmenkimppaa.
Kukaan ei ollut oikein kärryillä.
Menin hakemaan drinkin, ja -
he muhinoivat ja äijä huikkaa: "Sinun vuorosi."
Olin että…
Jotenkin tuntui kuin saisin jämät.
Vai mitä?
Se myytiin minulle…
Taidan valittaa oikeuteen.
Tätä varten pitäisi olla juristimainos kuten kaikelle muullekin.
"Onko sinulle ehdotettu kolmenkimppaa, ja saitkin jämät?"
Kyllä, itse asiassa on.
"Sinulla saattaa olla oikeus korvauksiin."
Tämä on minun mesoteelikasvaimeni.
Yritän katsoa pornoa. Kaverini ehdotti yhtä sivustoa.
Olin aivan loppu. Näin jo 500 miljoonaa videota.
Mutta lupasin vilkaista.
En halua jumittaa kolmea päivää.
Käyn vain pikaisesti.
Kirjoitin käsihoitovideo, se on helpoin.
Kunhan saan tuntumaa.
Siinä se on, ja alla lukee: "Muita videoita, joista saatat tykätä."
Oletteko katsoneet muita videoita, joista saatatte tykätä?
Ensimmäisessä teiniä pannaan joukolla hississä.
Ettäkö tykkäisin siitä? "Kyllä vain."
Ei. Harrastan käsihoitoja.
Sehän on viatonta.
"Ei. Olemme analysoineet sinua."
Painoin vasta kolmea näppäintä.
"Olet synkässä elämänvaiheessa."
Olen vai? Käsihoito.
"Katsot sen nyt tai viikon päästä. Miten on?"
Katsotaan sitten nyt.
Se tuntee minut paremmin kuin terapeuttini. Mutta huomasin,
että kaikilla on iso muna.
Aloin haaveilla valtavasta pornomunasta.
Sitten…
Sitten aloin epäillä unelmaani. Näin ei ehkä käy.
Jos löydän pullon, jossa asustaa henki…
Siinä on monta mutkaa.
Mutta henki tulee esiin ja ilmoittaa: "Saat yhden toiveen."
En kehtaisi.
Tiedättehän.
Liian itsekästä.
Voisin korjata kaikenlaista.
En tekisi sitä. Jos saisin 10 toivetta.
Jättäisin sen varmaan häntäpäähän.
Kun henki ei enää edes huomaa.
Tekisin kaikkea hyvää, parantaisin sitä ja tätä, ja sitten.
Viisi toivetta olisi kinkkinen.
Viisi…
Älä edes pakota miettimään.
Se olisi ehkä viides toive.
No niinpä.
Parantaisin jotain, mutta joskus on vedettävä kotiin päin.
Niin se Vegasissa menee, hitto vie.
Perkule.
Istuin läppärillä. Tiedättekö, mikä clickbait on? Tiedätte.
Clickbait on… Minäpä kerron. Kävin keikalla Nashvillessä.
Joku takana sai kohtauksen.
Hänet raahattiin pois.
Seuraavana päivänä Yahoossa luki: "David Spade keskeytti kohtauksen vuoksi."
Otsikko siis houkuttelee klikkaamaan.
Se on epämääräinen, jotta jengi klikkaisi.
Yleensä klikkaamalla päädytään madonreikiin.
Sata ikkunaa. Kunnon juoni.
Se siis voittaa muut artikkelit.
Olen tyhmä.
Tiedän, mikä se on ja selaan, mitä Cardi B tekee.
Minnesotan sää ja sitten:
"Mitä vihannesta Tom Brady ei suostu syömään?"
Mitä?
Ihan tyhmää. Mitä väliä?
Onko se joku kookos?
Typerää. Sitten skrollaan alas.
En saa mitään tolkkua, koska ajatus jäi kummittelemaan.
Olen ansassa.
Palaan siis takaisin, klikkaan otsikkoa ja sitten mennään.
Ensin: "Tom Brady syntyi Pohjois-Kaliforniassa."
Seuraava.
"Tom Brady aloitti jalkapallon 7-vuotiaana."
Missä ne vitun vihannekset ovat,
joista lupasitte pyhästi kertoa minulle?
Säästän teiltä 27 klikkausta. Se on tomaatti, arvon yleisö.
Arvasin väärin.
Se on sietämätöntä. Neljä minuuttia myöhemmin selaan edelleen.
Sää, jalkapallo. Ja sitten:
"Et ikinä arvaa, miltä kasarinäyttelijätär näyttää nyt."
Voi pojat.
Säästän teiltä 55 klikkausta ja 2,5 tuntia.
Hän on rupsahtanut, arvon yleisö.
Se on ilkeää.
Hän vanheni 30 vuotta 30 vuodessa.
Se oli hänen rikoksensa.
Sori, ettei hän näytä samalta kuin nuorena.
Sitten lukee: "Katso tätä mulkeroa…"
Se olin minä.
"Mitä hänelle tapahtui?"
Kuva oli vielä hyvä.
Voi pojat. Eipä siinä…
Ihan jonninjoutavaa.
Muistan vikan päivän ennen vanhaa kunnon -
lockdownia.
Se oli tärkeä päivä. Kävin Ihopissa.
Kai tiedät, mikä se on. -Joo.
Selvä. Alamme edistyä.
Löysin karvan kananmunistani, ja söin ne silti.
Siinä kävi näin.
En halunnut odottaa toista 20 minuuttia.
Eikä kukaan ollut näkemässä.
Mutta se oli häpykarva. Unohdin sanoa.
Se tekee siitä vähän outoa.
Hilpeä häpykarvanen. Ne erottaa saman tien.
Siinä on jotain härskiä.
Ja se oli yhä kiinni miehen palleissa. Se oli pahinta.
Söin ympäriltä. Ihan sama minulle ja hänelle.
Hän ei ollut työntekijä, joten…
Häpykarvat ovat muuten todellisia.
Naiset ehkä vaihtavat mattonsa parkettiin.
Miehillä…
Kunnon häpykarvakukkula. Jos kävitte pisoaarilla täällä.
Altaassa on -
ehkä 50 000 häpykarvaa, enkä käsitä miten.
Pisoaarille mennään ja vedetään muna ulos.
Mikä ihmeen hässäkkä siinä on?
Kuin harjaa putsaisi.
Mitä? Ja yläreunassa roikkuu kymmenen.
Ne yrittävät pakoon.
En tiedä.
Sitä ei ratkaista tänään, mutta se rassaa minua. Joten…
Minut on aivopesty pitämään tuheroista.
Vartuin puskien keskellä. Selasin Hustleria, Penthousea ja muita.
Kaikilla oli pöheiköt ja…
Kun viimein näin naisen alasti, huomasin puskan.
Hän vastasi: "Olen aikuinen nainen. Niin siinä käy.
Tykkäätkö paljaasta? Kuin 9-vuotiaalla? Oletko pedofiili?"
Mutta nyt,
kun kysyy puskan perään.
"Siitäkö tykkäät?" Vastaan:
"Ei, tykkään paljaasta 9-vuotiaasta. Kuin pedofiili."
Hän tokaisee: "Hyvä. Sitä nimittäin saat."
Miten se nyt menee? Naiset, päättäkää jo.
Ekassa on järkeä. Eikä se muuten ollut vain söpö kiitorata.
Ei minun aikoinani. Ehei, se oli babuška.
Hyvänen aika sentään.
Se oli kunnon läntti.
Se jatkui lahkeiksi asti. Oikea pöheikkö.
Kutitti kylkiluita. Ei siihen ole sääntöjä.
Se oli täysin villiä.
Alushousut näyttivät lauenneilta turvatyynyiltä.
Nukuin sen päällä kuin tyynymainoksessa.
Jos yhden vetää suoraksi, se on 15 senttiä pitkä.
Painetaan alas.
Menin Macy'siin ostamaan -
kaikenlaista. Tarvitsin sukat ja paidan.
Käyn laakson Macy'sissä.
Se on kauempana, mutta olen siellä 9 % kuuluisampi.
Ajomatka palkitsee.
Sovellus kertoo.
Menin sinne ja…
Halusin ensin sukat, mutta niitä ei myydä kuin kenkiä.
Koot ovat erilaiset.
Paketissa lukee: "Sopii koosta 37 kokoon 62."
Onneksi kondomeja ei myydä niin.
"Sopii aasialaisista mustiin."
Tiedän olevani vähän…
Muuten pikku vinkki.
Ostakaa Magnum-kumeja.
Niitä jättikokoisia.
Jotta nainen ilahtuu.
Ei niitä käytetä vaan ripotellaan ympäriinsä.
Yksi takkaan, toinen blenderin viereen.
Ihan sama. Muttei liian ilmiselvästi.
Käytän niitä lasinalusina. Se menee yli.
Nainen hämmästyy.
Ja minä: "Täh?
Mitä se siellä tekee?
Sen pitäisi olla munassani."
"Onpa kiusallista."
Liian isoa ei silti kannata käyttää.
Mikään ei ole pahempaa kuin lötkö kumi. Vai mitä, naiset?
Se on niin noloa.
Tyyppi selittää: "Ihan naurettavaa.
Kumi on rikki. Ja arvaa mitä.
En koskaan valita, mutta nyt laitan meiliä.
Hyvät herrat."
On noloa lainata hiuslenkkiä, jotta kumi pysyy.
"Lainaatko sitä hetkeksi? Varmistan suuaukon."
Eikä kumi saa olla väljä sivuilta.
"Klang klang, sanoo raitiovaunu", yrität vitsailla.
Haluan tehdä Magnum Junioreja.
Täältä tullaan, Leijonan luola.
Magnum, ja pienellä "juniors". Kuljet koppavana, "junior".
Kaukaa viisas.
Sitten ostin paidan. Ja Macy'sissä on yhdeksänsuuntainen peili.
Oletteko nähneet itsenne sivulta?
En suosittele.
Yrittäkää välttää.
Olen hädin tuskin sinut yksisuuntaisen peilikuvani kanssa.
Olen kuutonen tai seiska. Luin netistä.
Ratsastan persoonalla. Eikä siinä mitään.
Hyväksyn sen tässä kohtaa.
Ymmärrän. Mutta kun katson peiliin,
tiedän, milloin näytän hyvältä. Joten testaan paitaa.
Ei kovin paha. Tämä on tällainen -
cowboypai…
Olenko tuo minä?
Ei saatana.
Kuvottavaa. Olenko tuo minä?
Tuoltako näytän sivulta? Tuonko maailma näkee joka päivä?
Kuka kutsui Klonkun…
Helvetti soikoon.
Surullista.
Olen kirjaimellisesti seiska, kuutonen, viitonen, kakkonen…
Brutaalia.
Itseluottamus romahtaa, joten pysyn baarissa litteänä.
"Leidit, oletteko kollegoita?
Sama yritys, vai?
Sepä kiehtovaa.
Mitä juotte? Vodkasoodaa? Minäpä kipaisen."
Pysyn litteänä.
Jessus.
Jukoliste.
Ystäväni taitaa olla pedofiili.
Vaihdan vähän vaihteita.
Mutten tiedä varmaksi.
Kaipaan vähän enemmän dataa, ennen kuin ilmiannan hänet.
Nyt se on pelkkä aavistus.
Menin kylään ja hän toljotti lasten baseball-turnausta.
En tykkää.
Annoin hänelle mahdollisuuden. "Hei, tunnetko tenavan telkkarissa?"
Hän vastaa: "En."
"Mutta ovathan he upeita atleetteja."
Ovatko? 12-vuotiaana.
"Katso tuonkin pohkeita." Meikä lähtee.
Hiivin ulos -
Karhu-ryhmän tieltä.
Onhan se outoa, ettei nykyään voi edes kehua jonkun lasta.
Ennen oli toisin. Minuakin kehuttiin paljon.
Mutta jos joku on 7-vuotiaan tyttärensä kanssa,
ja kehuu: "Tyttäresi…"
Ei tyttöä voi sanoa nätiksi. Muuten…
Mitä? Oikeasti nyt.
Sitten loukkaannun ja haluan puolustautua.
"Hei, en ole mikään hyypiö pedofiili,
Ja jos olisinkin, en aloittaisi lapsestasi.
En tuolla naamalla.
Hän menettelee.
Jos siihen ryhdyn, aloitan lapsesta 7-Elevenissä.
Hän on eka.
Omasi on listan perukoilla."
Hyypiö.
Kun jotain tapahtuu varhain elämässä, myöhempiä seurauksia on vaikea arvata.
Esimerkiksi housujen alasveto peruskoulussa.
Typerää, hauskaa. Tuttua kaikille.
Olin 11-vuotias, kun pelasin jalkapalloa.
Joku haastoi tekemään sen valmentajalle. Huono idea jälkikäteen.
Vedin housut alas pelin aikana.
Eikä kukaan kertonut, että hänellä oli historian komein anakondakulli -
eikä hän käytä alushousuja.
Siinä sitä mentiin.
Nykäisin…
Leuat loksahtivat.
"Mitä vittua?" Koko stadion jähmettyi.
Etenkin hän. Hän nautti olostaan.
Hän antoi mulkun heilua hetken tuulessa.
"Katsokaa kunnolla!"
Valmentaja näytti kaikille, kuka määrää.
Hän ei vetänyt housuja ylös ennen aikalisää 8 minuuttia myöhemmin.
Lopulta:
"Kahjot kakarat."
Sitten äidit alkoivat tulla treeneihin tunnin etuajassa.
He pukeutuivat kuin Golden Globesiin.
Joopa joo.
Flirttailu on rankkaa.
Joskus flirttailee mimmille…
Pyysin yhtä ulos, ja pikku vinkki.
Jos hän ei vastaa viestiin heti, peli on menetetty.
Hänellä kesti neljä päivää vastata:
"Voi luoja, olen surkein tekstaaja."
Aha, joo.
Vastasin ja kolmen päivän päästä: "Voi luoja, unohdin.
Olen surkea tässä."
Ei kukaan ole huono tekstaamaan, ei tällä planeetalla.
Se on kehno tekosyy. Sain hänet viimein treffeille.
Ja koko illan hän näpräsi puhelintaan.
Alatkin päästä jyvälle.
Siitä se lähtee.
Hieno homma.
Niin tyhmää.
Voi pojat.
Näin Caitlyn Jennerin autonäyttelyssä.
Tiedättekö Caitlyn Jennerin?
Kun olin lapsi, Bruce Jenner oli olympialaisissa.
Sitten tuli se pieni muutos, eikä siinä mitään.
Ainoa juttu joka tuntui -
mielenkiintoiselta oli nimi Caitlyn.
Se nimi on varattu 30-vuotiaille.
Se on psykologinen temppu vaikuttaa nuoremmalta. Tajuan sen.
Temppu se on silti. Minun nimeni on David.
Kuin Marlon Blando. Tylsä David.
Tyhmä ja unohdettava.
Jos haluan kuulostaa 27-vuotiaalta, vaihdan nimeni Connoriksi.
Olen yhdessä yössä 27.
"Connor Spade, mikä meininki?" "Eipä mitään, vapetan."
Mutta siltä se kuulostaa.
Se voisi toimia. Ja Caitlyn -
oli jotain 71.
Arvaa mitä.
Et voi olla Caitlyn.
Tiedätkö, mikä nimi sopisi? Barb.
"Barb Jenner, hei.
Olen Barb.
Kuinka voit?"
Tai Dottie tai Ruthie. Jotain muuta.
Et ole Dakota. Olet Dolores.
Joku tolkku on oltava.
Minunkin ystäväni vanhentavat minua. Se on ärsyttävää.
Kysyn naiselta: "Esittelenkö kaverini? Tiedätkö Rickin, Peten ja Rogerin?"
"Mitä helvettiä? Ei kiitos. Kuulostaa vanhalta näkemättäkin."
Traagista.
Minun pitää valehdella. "Aiden, Cayden ja Jaden."
"Kiva, otetaan pullo."
Kun Caitlyn -
tuli ulos, julkkikset osoittivat tukensa.
Courteney Cox ja Cindy Crawford ihastelivat Caitlyniä.
"Hän on tyrmäävä."
Joku sanoo: "Näytät vähän häneltä."
"Haista paska. Oikeasti?
Näytänkö? Peru sanasi."
Kaveri miettii, että johan muuttui ääni kellossa.
Onhan sinulla hauskaa? Hyvä.
Okei. Joo.
Täällä on mukavaa.
Hienoa, että tulitte.
Pistin cowboypaitani.
Asiat loksahtelevat. Todellakin. Tulin lentämällä.
Sanotaanko, että otin Southwestin.
Southwest on vähän kökkö lentoyhtiö. Ihan näin meidän kesken.
Ensinnäkin olen lentänyt heillä vuosia.
Kun menen terminaaliin, en pääse edes 400 metrin päähän,
kun joku jo toppuuttelee.
"Siivoamme koneen tässä välissä."
Tyyppi roiskii ilmanraikastinta.
"Sisään vain.
Tuokaa karja." Kerralla. "Paikat ykkösestä tuhanteen."
Eli minä.
Se on kuin sähköjalkapallo. Tuupimme toisiamme.
Sitten -
stuertilla on shortsit, koska se on hauska lentoyhtiö.
Kerron salaisuuden. Kellään ei ole kivaa. Ei hänellä, ei minulla.
Hän on hikinen, koska Vegas on heidän hubinsa. Termit hallussa.
Kulkusillalla stuertti kuuluttaa:
"Kaikki koneeseen. Pyydän, portti on työnnettävä pois."
Muulla ei ole väliä. "Portti pois. Työnnetään portti ja matkaan."
Käytävällä hän pyytää: "Olkaa ystävällisiä.
Älkää etsikö käytäväpaikkaa, niitä ei ole. On vain keskipaikkoja.
Olemme ainoa lajissamme. Se on liki mahdotonta.
Meillä on vain keskipaikkoja. Älkääkä vilkuilko ylälokeroita.
Ne ovat täynnä. Aivan tukossa. Ne täyttyivät aamuneljältä.
Sinne ei mahdu laturia, kolikkoa tai vaahtokarkkia. Istukaa alas.
Ottakaa roinat syliinne. Maksoitte 49 dollaria.
Teitte diilin pirun kanssa. Itsepähän lähditte.
Turha valittaa."
Istuin siinä roinat sylissäni.
Kysyin vieruskaverilta: "Saammekohan ruokaa?"
"Jätkä luulee saavansa ruokaa!" "Kysyin vain."
"Ruokatilanne on tämä.
Jäljellä on viisi pähkinäpussia.
Ne ammutaan lennon puolivälissä t-paita-tykillä.
Onko selvä? Olkaa siis valppaina.
Yksi on hunajapaahdettu, ehkä käy mäihä.
Pähkinäallergisille tiedoksi, kaksi on jo avattu.
Koita tottua, Madge.
Ryömikää vessaan kuolemaan."
He ovat oikeasti mukavaa väkeä. Lähtiessäni halusin kiittää.
"Kaikki ovat sairaana ja lennot myöhästyvät. Kiitos, kun tulitte."
Hän vastaa: "Niinpä. Tulin koronastani huolimatta."
"Kiitos siitä.
Sitä tarkoitankin. Suurkiitokset."
Pornohenki.
Otin muuten… Jestas, sehän on Rolex. Otin…
Tyhmää. Otin -
yksityiskoneen hiljattain. Kerskailen siksi,
etten harrasta sitä usein.
Näen mimmejä Instagramissa.
Miksi mallit ovat aina yksityiskoneessa?
Nehän ovat sikakalliita. Ajattelen, että he ovat hybridihuoria.
Sitä on vaikea selittää, mutta he eivät ole härkäkoukkuja.
Okei, selitän esityksen jälkeen.
Mutta emme ole täällä siksi.
Tiedän, kuinka kallista se on.
Koneet ovat tätä isoja. Ne ovat kuin kuumemittari.
Se on liian noloa Instaan. Mutta tiedän kokemuksesta.
Ne ovat 60 cm korkeita MRI-putkiloita siivillä. Näin…
Sinut on magneettikuvattu. Ja sinut.
Laitetaanpa rentouttavaa musiikkia.
Hak hak.
Joo, pääsin siistiin koneeseen.
Sain kyydin Jackson Hallin keikalle.
Olin tohkeissani. Otin kaverini mukaan.
Vihdoinkin siisti yksityiskone ja saan maistaa hybridihuoran elämää.
Istuin siis siinä -
ja kaikki meni hyvin.
Sitten lentäjä tulee pahaenteisenä.
Näin.
Mietin, että polttaako tuo toope.
Hän sanoo: "Ilmoitusluontoista asiaa.
Olemme vajaan 50 kilometrin päässä.
Tilanne näyttää pahalta."
Täräyttää kylmiltään. Kysyn:
"Mitä tarkoitat? Miten?"
"Tuuli puhaltaa 16 metriä sekunnissa ja siellä on paha lumimyräkkä.
Tilanne näyttää pahalta."
Mutta arvatkaa mitä. Minusta yritetään."
Hän jättää meidät ällistelemään.
"Siis yritetään. Mitä se tarkoittaa?"
Kaverini toistaa, että yritämme. "Mitä?" tivaan.
"Pitäisikö pelätä? Eikö kannata yrittää?"
Sitten…
Pompin siinä…
Olen köytettynä. Dieetticolani hyppää kattoon.
Olen kauhuissani. Tiedättekö, kun joitakin naurattaa? Minä pissaan.
Kusen pelosta ympäriinsä.
Sitten tulee paussi.
Kaveri käskee: "Mene kysymään."
Minua oksettaa.
Kysyn: "Sanoit aiemmin…" Lentäjä huutaa: "Mitä?"
"Olen asiakas, älä huuda minulle."
Jatkan: "Sanoit aiemmin jotain yrittämisestä. Ei ole pakko.
Paskat yhdestä keikasta." Hän keskeyttää:
"Kuule, jos asfaltin yläpuolella on näkyvyyttä 30 metriä,
laskeudumme laillisesti."
Siis:
"Laillisesti?
Kuulostaa pahalta. En halua. "10 sekunnin ikkuna. Istu!"
"Miksi hemmetissä tottelen sinua?"
Istun alas ja sitten…
Se oli järjettömän pelottavaa.
Näimme ikkunasta lunta. Sitten tyhjää ja pam.
Kysyn: "Törmäsimmekö? Laskeuduimmeko?"
Nousin ylös ja portaat…
Mietin, että jestas sentään, selvisin.
Etenen hapuillen…
Pääsin asfaltille.
Olemme keskellä ei-mitään.
Parin kilometrin säteellä ei ole muita koneita.
"Mitä ihmettä?"
Kaksi työntekijää tekee näin.
Kysyn: "Mitä tapahtui?"
Hän vastaa, että putkahdimme pilvestä.
"Miten niin?"
"Kone putkahti 6 metrin korkeudesta. Ilmestyi." Ja minä:
"Missä kaikki ovat?"
"Voi kuule, 37 lentokoneen piti kääntyä.
Vain teidän koneenne laskeutui."
"Älä helvetissä. Miksi he kääntyivät?"
Takaa kuuluu: "Koska he ovat nössöjä."
Kiitos, että sain tulla.
Olette mahtavia.
Kiitos paljon.
Tekstitys: Katariina Uusitupa