Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Official YIFY movies site: YTS.MX
Igen!
Ez az!
Ez tetszik!
Köszönöm, Minneapolis. Foglaljatok helyet!
Jó, hogy eljöttetek. Kösz az erkélyen ülőknek is. Értékelem.
Kösz, hogy fél áron eljöttetek.
Nagyon szépen köszönöm. Ez…
Valaki megpróbált ma megölelni.
Ez most úgy hangzik, mintha egy pöcs lennék.
Nagyon kedves néni volt,
meglátott, és mindketten megdermedtünk. „Jaj, ne!
Várjunk csak!
Na ne! Maga… Valaki?”
Mondom: „Igen.”
Ő meg: „Öleljen meg!”
Erre én: „Jaj, ne!” Nem mert nem bírom az ölelkezést,
csak simán rettegek tőle.
Értitek, ugye?
Ki ölelkezik manapság?
Mondom: „Mit szólna egy ökölpacsihoz?”
Ő meg: „Nem, jöjjön csak! Ölelkező típus vagyok.”
Kitárta a szárnyait úgy 2,5 méteresre, lecsapott a prédájára, én meg feladtam.
Mondom: „Legyen! Haljunk meg mindketten!”
Mert fogalmam sincs, mi lesz ebből.
Ennyire paranoiás vagyok.
És hagyhatnánk végre az „ölelkező típus” dolgot?
Már nem működik.
Ezt kimondjuk, és annyi?
Kérdés nélkül?
Nyilvánvaló okokból ez már nem működhetne így.
Pasiknál meg egyáltalán nem. Vagy száz okból.
A nagybátyám például ilyen: „Na gyere! Gyere csak!
Seggmarkoló típus vagyok. Gyere!
Markolásszuk meg jól!”
Nincs ezzel semmi gond.
Seggmarkoló típus vagyok. Nem kell ezen fennakadni!
Segget markolászok, és élvezem.
Ez a rész érthető.
Régimódi fazon vagyok.
Ezért is szeretnek.
Tevepata-tapintó vagyok.
Teszem a dolgom.
Csak érintőlegesen, ujjperccel. Nem is érzek semmit.
Nincsenek idegvégződéseim. Nem lehet érte haragudni.
Kérdezd a családomat! Mindig is ilyen voltam.
Szeretek néha cunipacsizni. Még senkinek nem volt ezzel baja.
Nem akarok megváltozni. Ne érzékenykedd túl! Na! Ne már!
De azt hiszem, ez már a múlté.
Viszont kaliforniai vagyok, és nem tudom, hallottátok-e,
de a kéthetes lezárás harmadik évében járunk,
és elég cefetül zajlik.
Cseles dolog ez a lezárás, mert mikor már úgy hat hónapja tartott,
azt mondtam:
„Mi van ezzel a kéthetes lezárással? Szólt bárki bármiről?
Mert még itthon vagyok.” Aztán jött a kormányzónk.
Azt mondták, sajtótájékoztatót tart majd,
és a nyitásról tesz bejelentést.
Csak éttermeket akarok. A többit le se szarom.
Mondom: „Remek! Nyissanak az éttermek!”
Aztán megjelenik a tévében,
de kurvára feleslegesen. Azt mondja: „Hétfőtől a lila kód lép érvénybe.”
Mondom: „Frankó! Lövésem sincs, mi az, de csináljuk!”
„Hétfőtől megnyitjuk a kőfejtőket…
az íjászati műhelyeket…”
Mit mondott?
Íjászatot mondott?
„A dekupázsközpontokat.
A hernyómenhelyeket.” Mi a fasz folyik itt?
Ez meg mi?
Van bármi hír az éttermekről? Nem, az a mandarin kód, szóval…
Nem hallottak erről? Nem? Az…
Majd másfél év múlva lesz, de…
Annyira fárasztó!
Aztán néhány hónapra rá
egy oltásról kezdtek suttogni. Emlékeztek rá?
Pfizer. Nem tudom a kiejtését. Pfizer.
De aztán
hosszú idő, úgy egy év után a semmiből
hirtelen három oltás is debütált ugyanazon a napon.
Kissé gyanús, de leszartam.
Szemet hunyok felette. Oltsanak be, aztán kaja!
Vágjátok? Eléggé gyanús. Ugyanazon a héten.
Benne vagyok. Nem érdekel.
Hadd szóljon!
Olyan volt, mint egy lóverseny.
Itt jön Pfizer. Úgy tűnik, Pfizer lesz a befutó.
De érkezik Moderna. Felbukkant a nyomában. Moderna…
Hát ő meg ki? AstraZeneca!
Hajszálnyira van tőle.
Na mindegy. Pfizer nyer, azután piacra dobják,
a fickó meg bejelenti.
Ráadásul tök büszkén: „Mi vagyunk a Pfizer.
A hatásosságunk 90%-os.”
Mondom: „Mit mondtál?”
Esküszöm,
azt hittem, a hatékonyságot mondja rosszul,
mert közösségi főiskolára jártam. A tudásom nulla.
Mondom a haveromnak: „Ez a hülye háromszor is elrontotta,
de senki nem szólt semmit.”
„Mi vagyunk a 90%-os hatásosságú Pfizer, és mínusz 45 000 fokon kell tárolni.”
Mondom: „Semmi gond.”
Van pár apróság, de semmi gond.
Hány fokig hűt a hűtőm?
Mindegy is. Oltsanak be!
Másnap:
„Moderna vagyunk.
95%-os hatásossággal.”
Hű!
„Szobahőmérsékleten.”
Figyelek.
Másnap: „AstraZeneca vagyunk.
96%-osak vagyunk.
És fürdőbomba vagyunk.” Szent szar!
Benne vagyok.
Ez nagyon egyszerűnek tűnik.
Meggyógyult.
És jött dr. Falusicsacsi. Besokalltam tőle.
Nem akarom bántani,
de lehangoló.
Egyfolytában rossz hírekkel bombáz.
Semmi tapintat. Akárhányszor kérdezik:
„Mit gondol?” „Rosszabb lesz.
Ha információ nélkül kéne találgatnom, én erre fogadnék.
Minden a rossz, a rosszabb és a szar között lesz.”
Nincs mit tenni. Mondom: „Az istenit! Nincs remény? Kérdezősködjünk!
Más vélemény?”
„Nincs. Én vagyok az illetékes. Rossz lesz.”
A sarokban meg mindig fut egy halálozásszámláló,
ami meg iszonytató.
Kitakartam a kezemmel, mert elkeserítő volt.
Mint egy jótékonysági show-n. „Kérjük a dobpergést!
Elértük az egymilliót!”
Ettől nem dobódok fel.
Dr. Falusicsacsi azt hajtogatta:
„Jönni fog az ötödik hullám. Én előre szólok. Ötödik hullám.”
És jött is egy ötödik hullám, ez meg elélvezett tőle.
Annyira boldog volt, hogy tényleg valóra vált.
Én szitkozódtam, ő meg:
„Újra a tévében. Smink. Megvagyunk. Körlámpát be.”
„Nagyon rossz lesz. Ötödik hullám.
Rosszabb lesz a Rocky V.-nél.” Nem, az kizárt.
Nem lesz rosszabb a Rocky V.-nél. Miről beszél?
A hangja olyan, mint az edzőé.
„Ezt érezni fogod, fiam. Ettől mélypontra kerülsz.
Hullazsákban fogod végezni.”
Hárman látták a Rockyt.
Igazából…
Amikor Los Angelesbe költöztem, hallottam egy pletykát
Stallonéról,
mert azt hiszem, hogy tavaly
megvádolták valami „metoo”-s dologgal. Nem tudom, igaz-e. Híre ment.
Amikor LA-be költöztem, hallottam róla valami hülye pletykát.
Mégpedig azt, hogy nem működik a cerkája.
Nem áll fel a cerka.
Jól hallottátok. Én meg…
Mint egy sörpartin:
„Hogy mi van?”
Azt mondják: „A Rambo 3-ban szteroidokat szedett.”
Én láttam. Nem lövöm le a poént.
Gondolom…
Ezenkívül… Nevetséges ugyan, de azt állították:
„Pumpa van neki beépítve.
Mint egy parfümé. A csípőjébe. Attól áll fel.”
Mondom: „Létezik ilyen? Kizárt.
Tuti, hogy kamu, különben nekem is lenne.”
Kinek nem?
Hármat kérek! Meg kettőt tartalékba.
Mondom: „Miért ne?”
Hát nem szuper?
Elképzeltem őt egy akkori buliban.
Egy hölggyel van a villájában.
„Igyunk egyet, aztán utána átmehetnénk a hálószobába.”
Mi?
A nő meg:
„Azt hiszem, iszom még egyet.”
„Semmi gond.”
„A francba!”
Ez a vicc főleg hangeffektekből áll.
Azokra épült.
Ezt a részt kivágjuk.
Holnap izomlázam lesz.
Volt egy nagykabátom, amit Minnesotában akartam felvenni.
Igen!
Amúgy nem kamuztak.
Mínuszjellel kezdődött a hőmérséklet. Mondom: „Ilyen nincs.”
Bementem egy kivagyi üzletbe LA-ben. Mondom:
„Szeretnék egy nagy télikabátot.” Ők: „Ez remek darab.
Pufi, de belül bőrrel van bélelve.”
Én meg: „Á!”
Azt mondják: „Rapperek vásárolják.” Én meg: „Eladva.”
Ha menő, és ráadásul rapperek szerint, megveszem.
Nem téma. Megveszem.
Felpróbálom, és azt mondom:
„Alig várom, hogy síelhessek benne.” Az eladó meg…
„Síelni nem mennék benne.”
Mondom: „Nem venné fel
a télikabátját a hóban?” Azt mondja…
„Esőben felvenné?”
„Nem. Dehogy.
Nem venném fel hóban,
esőben, havas esőben, jégesőben, záporban, esőszitálásban,
széllökésben, szélben,
hajnalban, napfogyatkozáskor…
alkonyatkor, szürkületkor.
Őszintén szólva inkább beltérre való.” „Aha.
A nappaliba?” Ő meg: „A konyhába.
Amolyan Instagramkabát.
Csak leveszi a vállfáról,
lő egy fotót, és visszateszi a szekrénybe.”
„Mennyibe kerül? Kilencvenezer?” Megvettem. Tudják, miért?
Nem akartam hülyének tűnni.
Az idén benne voltam A Nagy Őben. A Nagy Őben.
Nagy Ő
az édenben.
Ami egy kis… Tudod, miről szól, nem?
A legviccesebb az érkezés volt, mert Mexikóba repítettek, és azt mondták:
„Egy négycsillagos hotelben leszel.” Nem gondoltam, hogy ezer csillagból.
Egy szeméttelepen szálltam meg.
Gonoszul hangzik, de egy sima ház volt.
A szobámba vezető lépcső meg a szabadban volt. Fura.
Bementem, és tele volt rákokkal.
Milliónyi rák volt odakint, és vagy tízezer odabent. Mondom:
„Nem szeretem a rákokat. Rosszul leszek tőlük.
És ha rengeteg van belőlük,
besokallok, mert kurvára ijesztőek.”
Mondom a fickónak:
„Túl sok itt a rák.”
Azt mondja: „Rákszezon van.”
„Jó, csak ne a szállásomon! Kint oké.” Erre ő: „De ezek bolondok.”
Én meg: „Ez nem válasz.
Érted, hogy mit szeretnék?
Ne legyenek itt bent, mert ijesztőek! Beszari nyúlbéla vagyok.
Undorítóak, és oldalazva közlekednek, ami enyhén szólva is nyugtalanító.”
Mi az?
Aztán ránézel a rákra, az meg…
Feláll, és elkezd…
Szeletel, aprít.
Ölni akar. Nem fél tőled. A rákok jó PR-ral rendelkező pókok.
Nem értem, miért van oda értük mindenki. Kopogtatnak az ablakon.
Az összes… Elbaszott mind.
A fickó meg azt mondja: „Igaz.” Én meg: „Száznál kevesebb kéne bentre.”
Még a szobámban is, ami a második emeleten volt,
ott várakoztak.
Ott volt legalább hét, amikor lefeküdtem.
A fickó azt mondja: „Az ágyra nem másznak fel.” Mondom: „Hát…
Egy 18 méteres falon már felmásztak a szobámig.”
Az ortopéd matracom sem jelenthet nekik akadályt.
A lámpa világít, én meg valahogy így alszom.
Ezek meg…
Kinyitom a szemem, erre…
Visszacsukom.
Mint a Nyerd meg az életedben. Piros lámpa, zöld lámpa. Nem jó.
Hogy láthatták előbb?
És hogy kerültek a szobámba? Ilyen vastag rés volt az ajtó alatt.
A rákoknak le sem kellett hasalniuk. Énekelve besétáltak.
Bejönnek. Nem érdekel senkit.
Aztán próbáltam elmagyarázni a fickónak,
hogy nem szeretem, ha a plafonról rákok hullanak a fejemre.
Ő meg: „Hát…” Én meg nézem a lépcsőt,
amin egy farok megy felfelé. Egy szőrös farok.
„Láttad azt a szobámba tartó szőrös farkat?” Ő meg: „Ó!
Az lehet, hogy egy haguár volt.”
„Elnézést,
nem értettem.”
Erre ő: „Haguár”.
Mondom:
„Ugye véletlenül sem jaguárt akartál mondani?”
Erre ő: „De.”
Azt ilyet nem vidáman közöljük,
hanem: „Baszki! Itt egy jaguár!”
Meg is halhatsz, de ő azt mondja: „De.”
Aztán előadja a jó hírt: „De az van, hogy nincs belőlük olyan sok.”
Oké.
Állítólag elég rumlis állat, de nem baj.
Na mindegy. Felnézek, a farok jön lefelé.
Azt mondja: „Nem, ez csak egy lemúr.”
Én meg: „Egy lemúr? Hála istennek!”
Fogalmam sincs, mi az, de biztos jobb.
„Lemúr.” Én rákokat látok.
Ott vannak az üvegen, bejönnének.
Kopogtatnak, morzéznak rajta a haverjaiknak:
„Éjfélkor gyilkolunk.” És mind egybegyűlnek.
Aztán odajön a lemúr, én meg: „Ez aranyos.”
Aha. Aztán felkap három rákot, és…
Az istenit!
„Te vagy a következő. Az emeleten.” Én meg: „Ne már!”
A fickó azt mondja: „Na, én megyek.”
Lemúrszezon van? Vagy mi?
Lelépett, én meg forgattam a Nagy Ő az édenbent. A kufircshow-t.
Tudod te! Bólogatsz.
Te jóságos úristen! Lényegtelen.
Mindegy. Erről ennyit. Mesélek édesanyámról.
Az anyukámról.
Hazamentem karácsonyra. Nagyon kedves nő.
Ételeket fotóztunk, feltettük a Facebookra.
Nem kértünk rá engedélyt.
Így nyomja. Kapott öt lájkot, tök izgatott lett.
Van egy Scooby nevű kutyusa. Nagyon aranyos.
Van egy kutyusa,
Scoobynak hívják. Egy aranyos tacskó.
Nagyon vékony. Az egyik füle feláll.
De Scooby nagyon kövér lett.
Olyan volt, mint Brando fiatalon. Scooby ilyen.
Most meg úgy néz ki, mint Brando A keresztapa 10-ben.
Olyan kövér a kutyavirslitől, hogy így ugat…
Kövér ugatás. Ismeritek?
Régen ilyen volt. Most meg…
„Most ugatsz vagy köhögsz?”
Szóval…
Anyának bűntudata van, mikor elmegy. A kutya meg 24 óráig eszik.
Van egy ilyen Furby nevű izéje,
ami kaját lő ki a falból.
Ha anyám épp vásárolni volt, többet.
A kutya meg…
A füle meg…
Azt gondolja: „Szellemjárás van?”
De nem ijed meg.
„Parajelenségek? Majd később.
Előbb a kutyakaja.”
Fogja magát,
és kúszik, mint katonák a szögesdrót alatt.
Aztán odaér, és…
„Mit művelek
az életemmel? Ez az állandó zabálás.
Az életem csak egy hülye körforgás: nyammogás és hízás.
Akkor is megeszem,
csak hangosan gondolkozom.”
Vissza a kanapéra.
Amikor átmegyek, hívom őt.
Kiáltok neki: „Scooby!”
Ő meg…
„Gyere ide te!”
„Baszd meg, Scooby! Az ajtóhoz kéne szaladnod.
Én vagyok az ember. Tudod?” Ő meg:
„Ülj ide Scoobyhoz! Gyere!
Na!
Ülj ide kicsit Scoobyhoz!”
Baszódj meg!
Egy kutyával sem kéne így beszélni,
dehát ez van.
Scooby… Ezt inkább nem mondom el.
Csak azt, hogy van egy kis gond a nyakammal.
Megmasszíroztattam.
Profi masszázst szerettem volna egy nagyon szép hotelben.
Ha masszíroztatni akarok, telefonálok.
Nem akarok kéjencnek tűnni. „Kérhetek női masszőrt?”
Mindig. Egy nőt kérek,
hogy keménynek tűnjek.
Azt mondják: „Persze. Nem probléma.”
De öt óra van, én meg… Aztán ezt hallom.
Te jó isten!
Kisétálok.
Kinézek.
A kétméteres Dolph Lundgren ott ácsorog…
…az ajtó előtt, én meg mondom: „Na ne!”
Mondom:
„Bocs, a szteroidgépet keresed?” Erre ő:
„A masszőr vagyok.”
Én meg: „Nem. Az enyém biztos nem.
Én egy nőt kértem.” Erre ő: „A nők elfogytak.
Csak én vagyok, egy maci.” Erre én:
„Nem is értem.
Nem tetszik. Nem akarom.”
„Na! Bízzon bennem!
Nagynak és erősnek látszok.
Egy mackó vagyok. Fizetni úgyis kell.”
Mondom: „Oké. Jöjjön be!” És…
Győzött a smucigságom.
Aztán bejött, én meg: „Próbáljuk ki!”
Megragadott, mint egy rongybabát.
„Fel tudok feküdni az asztalra, uram.”
A hangom, mint a leggyávább nyúlé.
Aztán…
Aztán meg… Alig tudtam felmászni az asztalra.
„Na jó. Nem gondoltam, hogy ilyen magas.”
Szóval…
Beletettem az arcom a lyukba, ő meg:
„Szóljon, ha van utasítás,
mert, mint mondtam én egy…” „Tudom, egy mackó. Csinálja!”
Sosem panaszkodom masszázs közben.
De ezt csinálta.
Az arcom meg…
Megroppantotta a nyakam. Mondom: „Á!”
„Egy kicsit finomabban!” Erre ő…
Nekem ne csittegj!
Az ügyfél vagyok.
Aztán folytatja.
Én meg…
Tovább folytatja.
Egy teljes órányi rettenetes fájdalom ért.
Minden fájt. Semmi sem esett jól.
De a közepe felé bátorságot gyűjtöttem:
„Csak 10%-kal finomabban!”
Gyáván elkussoltam.
Még feküdtem egy kicsit, aztán felkeltem, és adtam neki borravalót. Idióta!
Az vagyok.
Borravalót.
Gáz volt,
jattoltam.
Aztán bocsánatot kértem.
„Sajnálom. Nem akartam, csak olyan fura volt az egész.
Maga férfi, én meg nem szeretem, ha alkarszőrzet cirógatja a hátamat.
Vagy ha az erekciója nyomja a bordámat.
Régimódi vagyok.”
A haverom azt tanácsolta, ha fáj a nyakam, menjek el a Yucca nevű füves boltba.
Nem részletezem.
Hollywood legmocskosabb, legdurvább utcájában van.
Undorító. Ott mindig mindenkit megölnek.
Nem járok oda.
Még boltba sem. Most meg elküldenek,
hogy parkoljak ott le, és önként
sétáljak be Amerika legdurvább utcájába,
ahol ha lőnek, a zsaruk azt mondják: „A Yucca.”
SMS-t küldnek egymásnak:
„Yucca.” Vállrándítós emoji.
Vízipisztoly.
Szóval…
Elmentem oda.
Nem éppen iPhone-bolt-tisztaságú.
Nem. Olyan Z világháborús.
Utána…
Önként besétálok a szarfészekbe, köszönök, a srác meg…
„Helló! Kéne valami füves szipka.”
Erre ő…
„Itt dolgozol?” Azt mondja…
„Szorongok.”
Mondom:
„Le se szarom, haver. Bocs!”
Erre ő: „Nehéz a munkám.”
Mondom:
„Haver! Életem összes melóját utáltam.”
Nem bírom a kölyköket, akik mindent feladnak. „Haver!
Van egy rossz hírem:
születésemtől fogva szorongok. Még mindig.
Nem lesz könnyebb, haver. Szívás az egész.
Kilépsz, aztán kiakadsz, hogy nincs melód.
Tarts ki, haver! Ezt én mondom.
Szerinted nekem jó mosogatóként? Csináld!”
Ő meg: „Olyan stresszes!”
És akkor megjelent a tulaj. „Üdv, Mr. Spade!”
Kicsit kihúzta magát.
„Jimmy! Intézzük.”
„Oké, főnök.”
„Hé! Gondoskodj Mr. Spade-ről!
Adj neki fentanilos rákpogácsát
meg egy kis
LSD-s cukorkát!”
Mondom: „Ne! Megvagyok.”
„Legalább egy gumimacit.
Én állom.” Elveszem, és…
Erre ő: „Ne az egészet!” Én meg: „Ne egyem meg az egészet?”
„Csak a fülét!” Mondom:
„Basszus! Két és fél centis az egész. Megeszem.”
Csak a fülét egyem meg? Az ekkora.
Azt mondja: „Szét fog cseszni.” „Nézd!
Ha adsz egy sütit, én megeszem az egészet.
Nehogy már morzsánként kajáljam meg!
Porciózd ki!”
„Ennyitől beállsz.” Azt megértem.
Nem jön be ez a szar, mert ha vodka-szódázom, kettőtől berúgok.
Három túl sok. Fel tudom mérni.
Ennél fogalmam sincs.
„Nem ehetem meg?” „Én nem tenném.”
Fentanilos rákpogácsa. A fentanil a legrosszabb dolog a világon.
Tudjátok ti. Olvastam róla. Százszor erősebb a heroinnál.
Bocsánat, micsoda? Mi?
Nem háromszor, nem négyszer.
Százszor.
Amerika!
Mégis, mennyire kell kiütnünk magunkat?
Édes istenem!
Mióta a nyápicok drogja a heroin? De most tényleg. Mióta?
„Te még hernyózol?” „Nem, csak míg ideér a fentanildílerem.”
„A heroin szinte csak altató. Csak relaxálok. Lazulok vele.”
Jézusom!
Kínáltak már droggal, és bárcsak őszinték lennének az emberek!
Mikor megkínálnak, mindig lazán reagálok,
ha nem kérek belőle, de ezt nem akarom kimondani.
Lúzer vagyok.
Valaki heroinnal kínált.
Első alkalom.
Azt mondja: „Spade!” Mondom: „Mizu?” „Kérsz heroint?” „Hát…
Passzolom.”
Min gondolkoztam? Mi ez a szünet?
Mit művelek?
Min hezitálok?
Nem hernyózok, de lazának kellett lennem.
Mondom:
„A francba! Most kajáltam.
Az istenit!
Hány óra van?
Bassza meg!
Pedig jó anyagnak tűnik.”
Anyagnak?
„Pöpecnek néz ki.”
Improvizálok.
„Haver! Úgy tűnik, ezt kurvára odatették.”
Gőzöm sincs, mit beszélek. „Tudod, mit?
Megkeresel később? Úgy fél óra múlva?
Megígéred, hogy megkeresel?
Király!”
Futok a kocsimhoz sírni.
Őszintén szólva, ha heroint látok,
felugranék egy kisszékre, azt kiabálva: „Jaj, egér!”, de…
Én…
Jól nézek ki? Köszönöm.
Te mondtad? Vagy csak én gondoltam?
Én…
Vicces, mert…
A súlyom mindig 63 kiló körül volt.
Vicces téma a súly, mert a férfiak…
A nőkön nagy miatta a nyomás,
a férfiakon nem annyira. Próbálsz formában lenni.
Emlékszem, legutoljára úgy 30 évesen mértem meg a súlyomat.
És kb. 63 kiló voltam.
És azóta is mindig
63 kilót mondok.
Azóta nem mértem. Rá se néztem a mérlegre.
„Hány kiló vagy?” „63.”
Persze van egy kis jojóeffektus. Közben kicsit elzsírosodtam.
És ez mondhatni visszafelé sült el,
mert filmet forgattam, és olyankor mindig van
orvosi vizsgálat a biztosítás miatt.
Kis betekintés Hollywoodba. Minden filmnél meg kell csinálni.
Mikor a Nagyfiúkat forgattuk, el kellett mennem egy ilyen vizsgálatra.
A Nagyfiúkat pedig biztos láttátok,
mert öt éve reflektorfényben tartjuk a TBS-nél.
Szinte elkerülhetetlen.
Mint a Mechanikus Narancs.
Szóval
behívnak, és az orvos…
De ezek annyira gyorsan mennek. Szinte kamu az egész. Be sem akarok menni.
Ennyire gáz vagyok. Az orvos felhív, és azt mondja:
„Jöjjön be a vizsgálatra!” „Nem lehetne telefonon?” Erre ő:
„Ember!
Vizsgálat telefonon?”
„Ja. Látott a TMZ-n.
Ott ugrálok fel-alá. Jól vagyok.”
„Szeretném, ha bejönne.”
Én meg: „Adamnek nem fog tetszeni.”
Amikor csak tudom, az arcukba tolom Sandlert.
Csak azért, hogy összefélje magát.
De ő: „Jöjjön csak be!”
Mindig ezt csinálom. A gyorsétteremben is.
„Ma nincs chalupa?
Adamnek ez nem fog tetszeni.
Na? Van már?”
Azt kérdi: „Ki az az Adam?” Nem mindig jön be.
De…
Szóval bemegyek az orvoshoz. Vérnyomást mér.
„Hány kiló?”
„63.” Ő meg: „63?
Ezt akarja velem elhitetni?” Én meg:
„Uram! 63 kiló vagyok. Írja csak le!” Ő meg:
„Ugorjon a mérlegre!
Becsületes embert faragok magából.”
„Ember! Eddig vicceltem, de Adamnek ez nem fog tetszeni.”
Erre ő: „Megkockáztatom, úgyhogy…”
Odamegyek az ódon orvosimérleg-szerű izéhez.
A két rúddal meg a súlyokkal.
Kis fekete súlyokkal. Ezek itt 25-öt érnek?
Akkor 50-re állítom.
Ezt itt lent meg
15-ig húzom.
„65-re állítottam, mert maga szerint dagadék vagyok.”
De azért félek.
Miről beszél ez? Így állok fel rá…
Mérlegre csak felemelt karral, felhúzott szemöldökkel állok.
Tollpihékre gondolok.
Pihekönnyű akarok lenni.
Senki sem áll így a mérlegre…
Én úgy állok oda, mint Ariana Grande.
Szóval…
Így állok rá, a mérleg meg…
A rendelőben a fülüket fogják. Én meg: „Hű!”
Híztam egy kicsit. Szóval…
Pánikba esek. Izzadok.
A doki megszólal: „Próbálja újra!” Én meg…
Jól van. Beállítom.
Felhúzom
68-ig, aztán fogom a félkilóst, és…
Nullára húzom.
„Majdnem 68 vagyok. A picsába! Na jó.” Aztán bevillan: „Úristen!”
Várjunk csak! Cipőt le!
Zoknit le!
Nadrágot le!
Pénztárca. Óra. Ma belakkoztam a hajam.
Ezt jegyezze fel! Oké.
A mérleg kiakad, ez a fickó odajön,
az arcomra meg kiült a teljes megszégyenültség.
„Mi a picsa történik?
Begörcsölt?
Megmozdult. Állj!”
Hetvenöt.
Hetvenöt. Mondom:
„Olyan nincs, hogy 12 kilónyi titokzatos extrasúly van
a testemen valahol, amiről még csak nem is tudok.”
A doki meg:
„Adamnek ez nem fog tetszeni.”
A legnagyobb félelmem.
Kérdeztem egy lánytól: „Tudtad,
hogy ficereg a testemben 12 pufi kilócska,
és nem is tudom, hogy hol?”
Azt mondja: „Aha. Nekem az első öt a mellemre jött fel.”
„Bocs, kamuproblémát akarsz összevetni az enyémmel?
Gondolod, ha az első öt kiló a farkamra meg a golyóimra jönne fel,
aggódnék és sírnék?
Jaj! Óriási a farkam! Túl sokat ettem.
És a golyóim?! Mackót kell hordanom.”
Nem, a Pizza Hutban lennék,
a többi pasival.
Az tuti.
Utántöltenék.
A saját orvosom szólt: „Be kell jönnie béltükrözésre.”
Én meg: „Félek a kameráktól.”
Nem vagyok túl fotogén. Ő meg: „Ha nem akarja, van egy másik lehetőség.
Megpróbálhatja azt is,
hogy úgymond
egy dobozba végzi el a dolgát, beküldi a laborba,
ahol ellenőrzik.
Ha nincs rákja, mehet a dolgára.”
Ezt megteszem. Legyen! Szóval…
dobozba kakiltam.
Beküldtem a laborba.
Máris visszaküldték egy üzenettel:
„Kérjük, ne küldjön ilyet!
Az orvosa jól megviccelte.
Olyan nincs, hogy áttúrjuk a redvás székletét, hogy abból kiderítsük,
van-e rákja. Maga totál hülye?
Tíz éve jártam vele. Szóljon neki, hogy már nem vicces!
Hagyja abba!”
A doki: „Elküldte?”
Mondom: „Igen.” Ő meg: „Óriási! Utálom a csajt.”
Miért keveredtem bele? Miért?
Remek volt ma a vacsora az egyik gyönyörű éttermetekben.
Aha.
Gyönyörű város!
A hosztesz próbált velem beszédbe elegyedni,
amivel nincs baj.
De három métert tettünk meg. Az alatt nehéz.
„Mr. Spade! Nagyon örülünk, hogy itt van.
Hogy telt a hete?”
„Paráztam az orvosnál.” „Itt is vagyunk.”
„Biztos semmiség.
Kár aggódni miatta.
Majd megyek CT-re. Kap egy másolatot. Biztos, hogy…”
Kurvára le se szarta.
Aztán leülök, és néha olyan jó az étterem,
hogy a hal piaci áron kapható. Ez megvan? Nem mondják meg, mennyi.
A pincér a tárcám vastagságán gondolkodhat. Mondom:
„Mennyi a tonhal?” A válasz:
„A tonhal…
A tonhal…
Hetven.”
„Hetven dolcsi?” Erre ő: „Negyven”.
Nem vészes.
Biztos van fülhallgatója.
„Mi van rajta? Mondj kevesebbet!
Cowboying? Mondj kevesebbet!”
Viszont néha, ha túl idiótán viselkednek, direkt nekiállok rosszul mondani
a garnélát,
hogy lássam, kijavítanak-e.
És hát ez mindig nagyon idétlen helyzet.
„Van galnérájuk?”
A válasz:
„Igen.
Van garnélánk.”
Ugye ki kellene javítania, de nem szabad neki.
Mondom: „Ó! Tényleg? Klassz!
Kérhetnék akár öt galnérát is?”
„Igen, van erre lehetőség. Kaphat öt garnélát is.”
„De kizártnak tartja, hogy tíz galnérát kör alakba rendezzenek?
Galnérakoktélként.”
„A büdös életben senki nem mondta még,
hogy galnérakoktél.”
„Milyen halakok vannak? És rémszarvas van?”
Szeretek a McDonald'sba járni. „Mi a mai halfiléajánlatuk?”
Azt hiszem, tegnap tengeri sügér volt.
Azt hiszem.
Hülye vagyok.
De aztán
kezdett lemerülni a mobilom.
A kiszolgáló azt mondja: „Bedughatom önnek.”
Én meg…
„Átveszem öntől.”
Erre én…
Rémisztő!
Azt mondja: „Ott lesz a sarkon túl.” Mondom:
„Ahol nem is látom?”
Nem adom oda.
Így érezhette magát Alec Baldwin. Már értem.
Nem adod át a mobilodat. Túl sok minden van rajta.
Ha elveszik tőle, amit megnéznek,
azok csak az SMS-ek.
„Igazi lőszert teszek a fegyverbe.”
Ha nem ilyet,
akkor mégis mit keresnek?
Nem akarom, hogy a kiszolgáló átnézze a kamera képeit,
és lássa azt az ötszáz kukiképet, amik nem sikerültek túl jól.
Nem üti meg a mércét. Az enyém nem mutat jól. Rossz hír.
Mi az? Tudjátok, hogy megy.
Valuta lett belőle. Ez egy új világ.
Régen muszáj volt.
Vágod? Csak épp a végén.
Ma ezzel nyitsz.
Itt a farkam. Van kedved…
Tetszik? Megiszunk egy kávét?
Megvan a kémia, vagy…
Eddig oké?
Olyan öreg vagyok, hogy régen még le kellett rajzolnom.
Vágod? Nem volt fényképező.
Árnyékolva.
Egy barátomat megkérdeztem:
„Te le szoktad fényképezni?”
Azt mondja: „Ja.” Én meg: „Tényleg?
Mutass egyet! Ne botránkozz meg, de látnom kell!”
Erre megmutatta. Így lógott.
„Nem is állítottad vigyázzba?”
„Ha a csajnak így tetszik, küldök olyat is.”
„Ez nem így működik, haver.
Ez olyan, mint Eminem. Egy esélyed van.
Kiestél! Senki sem akar zsákbamacskát.
Miről beszélsz?”
Megkérdeztem egy lányt: „Kaptál ilyen képet?” „Borzalmas!”
„Készítenem kell egyet. Mit tanácsolsz?” Erre ő:
„Volt egy jó.”
„Oké. Milyen volt, ami tetszett?”
„A srác az oldalán feküdt. Felhúzta a lábát,
a cerkát meg fojtófogásban tartotta.”
Hívnom kell hozzá a haveromat?
Ez szörnyű! A film előtt gyorsan megoldom.
Leveszek mindent.
„Ne botránkozz meg!” Lefekszem,
félkeményre pofozom,
hogy lengedezzen, rácsapom a fiókot,
hogy menjen bele pár köbcenti vérplazma. „Most figyelj!
Én rászorítok, te meg háromra fotózol.
Fotózz az én gépemmel! Csinálj rengeteget!
Majd később szelektálok.
Fotózz, mint az állat! Oké? Egy, kettő, három!
Szorítom. Mehet! Most!”
Rosszabb, mint ha költözni segítene.
Próbáltam egyedül. „Fotózok bent a házban.”
A világítás gáz. Csak pislogok. Gondoltam: „Most a konyhában.”
Meztelenül.
Durván fluoreszkáló szörnyű világítás. Nagyon gáz.
Drónfotó az udvaron.
Volt egy rúd, ami szinte kitakarta. Olyan volt, mint egy napóra.
Aztán fotóztam egyet hátulról.
A cerka rajta sem volt. Kísérletező típus vagyok.
Ötletelek.
Zacsis kép volt.
Volt egy piaci rés.
Ne feküdjetek a kanapéra! Az olyan „madár a fészekben” stílusú lesz.
Nem guszta.
Sok követő elvesztése, letiltások,
két feljelentés.
Próbálok több pornót nézni.
Ez durva, tudjátok? Egyszerűen…
Ja! Van egy jó hírem.
Részt vettem egy édes hármasban a főiskolán.
A főiskolai édes hármas…
Nem volt túl jó.
Ott voltam én, a haverom és még egy srác. Az történt…
A szitu…
Figyeljetek!
A harmadik egy csaj lett volna. Ez volt a terv.
Már mindent előkészítettünk,
aztán az utolsó pillanatban berezelt.
Mondom: „Kapjuk el őt! Csak egyszer.
Próbáljuk el! Nézzük meg, működik-e egyáltalán!”
Vagyis…
Legyen koreográfiánk!
Visszatekintve ez kissé langyi volt.
Előtte nem gondoltam át, de az.
Tűrhető volt. Később viszont… Tíz évvel később volt még egy,
de gáz volt, mert én voltam ott, egy srác meg egy lány.
Egy hotelszobában iszogattunk egy koncert előtt.
Valaki megszólalt: „Édes hármast!”
Mondom: „Senki nem tudja, mi az.”
Szóval elmentem egy italért.
Közben belekezdtek. A haverom megy ki. „Te jössz!”
Én meg…
Másodiknak lenni elég gáz.
Megőrültem?
Ezzel engem csőbe húztak.
Úgy érzem, jogorvoslattal kéne élnem.
Erre is kellene egy ügyvédes reklám.
Ahogy minden másra.
„Vették már rá édes hármasra, ahol ön csak második volt?”
„Igen, vettek.”
„Ön jogosult lehet némi kártérítésre.”
Ez az én mezoteliómám.
De igyekszem pornót nézni.
A haverom ajánlott egy weboldalt. Én meg: „Nem nézek többet.
Láttam már vagy 500 millió videót.”
Csak tájékozódtam.
Nem akarok három napig ott lógni.
Csak belépek, aztán ki.
Beírom, hogy „kézimunka-videó”. A legegyszerűbb.
Ráhangolódás.
Feljön. Alatta meg ez áll: „Más videók, amik szerintünk tetszhetnek.”
Megnézted már a többi videót, ami szerintük tetszhet?
Az első: egy tinédzsert többen megraknak a liftben.
Ez nekem tetszene? „Igen. Persze.”
Nem. Én kézimunkát nézek.
Az semmi. Nem.
„Kielemeztünk téged.”
Csak három gombot nyomtam le.
„Elég durva dologra vágysz.”
Én? Kézimunkára.
„Most nézed meg, vagy a jövő héten?
Mi legyen?” Én meg: „Jó, legyen most!”
A weboldal jobban ismer, mint a terapeutám, de…
Csupa nagy cerkát láttam. Nekem is olyan nagy pornós cerka kéne.
Aztán…
Aztán átgondoltam: „Tényleg kéne?” Ez úgysem fog megtörténni,
de ha találok egy palackot, és van benne szellem…
Annyi minden kéne!
Tegyük fel, hogy előjön,
és azt mondja: „Van egy kívánságod.”
Na! Nem tehetem.
Érted? Azért, mert…
Túl önző lenne.
Annyi mindent jobbá tehetnék!
Nem tenném meg. Tíz kívánságból?
A vége felé tenném be a kívánságok közé,
amikor a dzsinn már nem is figyel oda.
Először a jó dolgok: gyógyítás… De a vége felé…
Ha csak ötöt kívánhatnék, az trükkös.
Ne akarjátok, hogy belegondoljak!
Szerintem az ötödik lenne.
Tudom.
Gyógyítanék is, de basszus! Van, hogy bank a nyertes. Érted?
Vegasban így működik.
Szar ügy.
A régi laptopot használtam. Tudod, mi az a kattintásvadászat? Tudod.
Elmondom, mi az. Felléptem Nashville-ben.
Valakinek rohama volt hátul,
és kivitték. Másnap meg a Yahoon
azt írták: „David Spade roham miatt abbahagyta a műsort.”
Ez egy kattintásvadász főcím.
Nem érted, mi van. Ez egy trükk, hogy rákattints.
Általában rá is kattintasz, és féreglyukba kerülsz.
Új ablakok nyílnak meg. Ez egy trükk.
Jobb, mint az összes többi cikk.
Hülye vagyok.
Ismerem a klikkvadászatot. Látok valamit Cardi B-ről,
a minnesotai időjárásról, és az egyetlen zöldségről,
amit Tom Brady nem eszik meg.
Mi?
Hülyeség. Kit érdekel?
Mi az? A kókusz?
Butaság. Aztán legörgetek,
de az egész homályos, mert nem tudok fókuszálni,
mivel csak erre gondolok. Megfogtak.
Szóval vissza az elejére, rákattintottam, és tessék!
Az első ablak: Tom Brady Észak-Kaliforniában született.
Következő.
Tom Brady hétévesen kezdett el focizni.
Hol van szó azokról a kurva zöldségekről?
Megesküdtetek rá, hogy eláruljátok a választ.
27 kattintást spórolok nektek. A paradicsom az, hölgyeim és uraim!
Messze jártam.
De nem bírom ki, mert négy perc múlva
legörgetek. Időjárás? Foci? Aztán ott van ez:
nem gondolnád, hogy néz ki most a 80-as évek színésznője.
Hűha!
55 kattintást és két és fél órát spórolok nektek.
Szarul néz ki, hölgyeim és uraim!
Ez nagyon gonosz.
Harminc évet öregedett harminc év alatt.
Ez volt az ő nagy bűne.
Sajna nem úgy néz ki, mint a Gilligan szigetében.
Jött a következő. Nézd a köcsögöt!
Én voltam az.
Mi történt vele?
Pedig egy jó kép volt.
Ó, jaj! Dehogy volt.
Élőben sem jobb.
Emlékszem az utolsó napra a régi… Tudjátok. A lezárás előtt.
Nagy nap volt. Elmentem az IHOP-ba. Tudod, mi az az IHOP?
- Tudom. - Oké. Szépen haladunk.
És szőrszálat találtam a tojásban, mégis megettem.
Elmondom, miért.
Nem akartam 20 percet várni egy másikra.
És nem látta senki.
De fanszőr volt. Azt elfelejtettem.
Így kicsit bizarr, mi?
Kis göndör szőrike. A fanszőr könnyen felismerhető.
Van egy kis olajos csillogása.
És még rajta volt a heregolyón. Ez volt a legrosszabb.
Körbeettem. Nem érdekelt. Őt sem érdekelte.
De nem is ott dolgozott. Azt hittem…
Amúgy fanszőr van mindenhol.
A nők mondják: „Itt parketta van, nem szőnyeg.”
A férfiak viszont…
Bozonthegy.
Ha voltál az itteni piszoárnál… Itt.
Lehet benne…
Úgy ötvenezer szál fanszőr. Nem is értem, hogyan.
Bemész szépen,
és előveszed a cerkát.
Minek az a sok pepecselés?
Nem ecsetet tisztítasz.
Mi? Van tíz szál a tetején.
Meg akarnak szökni.
Nem tudom.
Ezt nem ma fogom megoldani, de megőrülök tőle. Szóval…
A prém szeretetére kondicionáltak.
Én dzsungelen szocializálódtam. A Hustlert és a Penthouse-t lapozgattam.
Tudod, akkoriban minden bozontos volt.
Egy lányét…
Mikor végre láttam, azt mondtam: „Bozont!”
„Igen, mivel felnőtt nő vagyok.
Ez így megy. Mit szeretsz? Ha kopasz?
Mint egy kilencévesé? Gyerekmolesztáló vagy?” „Nem.”
Ma viszont…
A nők… „Nincs bozontod?”
„Azt szereted?” Mondom:
„Nem. A kopasz kilencéves gyerekmolesztálósat.”
Ő meg: „Jó. Azt kapod.”
Mi van emögött valójában?
Csajok! Gondoljátok át közösen! Mert a bozontnak van értelme.
Amúgy nem csak egy cuki kis leszállópálya volt,
mikor kezdtem.
Nem bizony. Az igazi főbozont volt.
Atyaúristen!
Akkora, mint egy frizbi. Értitek?
Egy kicsit a combokat is benőtte. Mint a muhar. Megvan?
Kicsit csikizi a bordákat. Nem voltak szabályok. Se törvények.
A bugyi úgy nézett ki, mint egy eldurrant légzsák.
Aludnék rajta, mint a párnareklámban.
Leveszed,
húzod, és egy méter hosszú.
Visszatömni!
A minap elmentem a Macy'sbe, hogy vegyek
pár dolgot. Zoknit, inget.
Elmentem a Macy'sbe a völgyben.
Messzebb van, de ott 9%-kal híresebb vagyok, úgyhogy…
Megéri elautókázni oda.
Az egyik appom szerint. Szóval odamegyek, és…
Előbb zoknit vennék, de nem úgy árulják, mint a cipőt.
Nem 41-es, 42-es, 43-as.
Komolyan: 38-tól 100-ig minden méretre passzol.
Jó, hogy óvszert nem árulnak így.
Ázsiaitól feketéig passzol.
Mert ugye én inkább a…
Van egy trükk, srácok. Egy tipp.
Vegyetek Magnum óvszert!
A nagyon nagy méretűt.
Hogy felcsigázzátok a csajokat.
Nem kell használni. Szórjátok szét otthon!
Egyet a kandallóhoz, egyet a turmixgép mellé.
Mindegy, csak ne legyen túl feltűnő!
Alátétnek használom. Az feltűnő.
A csajok meg: „Úristen!”
Én meg: „Micsoda?
Ez meg mit keres itt?
A farkamon kéne lennie.”
Annyira zavarban vagyok!
De nyilván ne használjatok túl nagy óvszert,
mert nincs rosszabb egy lógó guminál. Ugye, lányok?
Annyira kínos!
Azt mondod: „Ez több a soknál!
Ez hibás. És tudod, mit?
Sosem írok cégeknek, de most küldök egy e-mailt.
Tisztelt uraim!”
Ciki elkérni a hajgumiját, hogy fent maradjon.
Elkérhetem egy másodpercre?
Duplán megerősíteni.
És nem akarsz harangozni benne.
Csingiling! Csilingel a villamos. Próbálod elviccelni.
Fel kéne találni a Magnum juniort. Gyerünk, Cápák között!
Magnum. Alatta kicsiben: junior. Azt mondod: „Junior.”
Előre gondolkozom.
Aztán vettem egy inget. A Macy'sben van egy kilenc oldalú tükör.
Emberek! Láttátok már magatokat oldalról?
Nem ajánlom. Próbáljátok elkerülni!
A normál tükörben látott képpel is csak épphogy megbarátkoztam.
Hatos-hetes vagyok. A neten olvastam. A személyiségem értékesebb. Oké.
Ezzel most ki vagyok békülve.
Megértem, de a tükörbe nézve úgy látom,
hogy jól nézek ki, szóval felpróbálom az inget.
Ez nem is olyan rossz.
Ez… Ez egy cowboying.
Ez… Ez én vagyok?
Menj már!
Behányok! Ez én vagyok?
Ez én vagyok oldalról? Ezt látja a világ mindennap?
Mit keres itt Gollam?
Az istenit!
Ez lesújtó.
Először 7-es vagyok, aztán 6-os, ötös, kettes…
Brutális!
Oda az önbizalmam. A bárban csak szemből láthatnak.
Hölgyek! Kolléganők vagytok?
Egy cégnél?
Érdekes.
Mit isztok? Vodkát szódával? Máris.
Csak szemből!
Jézus!
Jézusom!
Azt hiszem, az egyik haverom pedofil.
Ez már egy másik sztori.
Nem vagyok benne biztos.
Információt kellene gyűjtenem, mielőtt feljelentem.
Mert ez most csak megérzés.
Átmentem hozzá, és a gyerekek baseballbajnokságát nézte.
Nem tetszik.
Adtam neki egy esélyt. Mondom:
„Ismered valamelyik gyereket?”
„Nem.
De lássuk be, csodálatos sportolók!”
Tényleg? 12 évesek.
„Nézd a kölyök vádliját!” „Majd máskor.”
Majd kisettenkedek, mikor a SWAT kommandósai bejönnek.
Fura lett a világ.
Ma már meg sem dicsérheted mások gyerekét.
Régen megtehetted. Engem igen sokat dicsértek.
De ha most valaki a hétéves kislányával van,
és azt mondod: „A lányod…”
Azt sem mondhatod, hogy: „Csinos a lányod.”, mert…
Mi van? Ez most komoly?
Ez nekem sértő.
Magyarázkodni próbáltam:
„Haver! Nem vagyok egy perverz gyerekmolesztáló.
De ha az lennék, nem a te gyerekeddel kezdeném.
Hidd el, annyira nem jó csaj!
Jó, elmegy.
Inkább azzal a gyerekkel kezdeném, akit a közértben láttam.
Övé az első hely.
A te lányod a lista végén lenne.
Aberrált!”
A fiatalon elkövetett dolgaid kapcsán sosem tudhatod,
hogy később hogy fognak visszaütni. Például a gatyalehúzás általánosban.
Hülyeség, de vicces. Mind csináltuk. Tizenegy évesen fociedzésen voltam,
és fogadtunk, hogy lerántom az edző gatyáját. Nem kellett volna.
Meccs közben rántottam le róla.
Senki sem szólt, hogy neki van a világ leghatalmasabb, legádázabb anakondája.
És nem viselt alsógatyát.
Szóval odamentem,
és…
Erre mindenki:
„Azt a kurva!” Az egész stadion ledermedt.
De főleg ő. Imádta.
Hagyta, hogy egy kicsit himbálózzon a szélben.
Gyönyörködjetek!
Tudtunkra adta, hogy ki a nagyfőnök.
Nem is húzta fel a gatyáját. Várt a szünetig. Nyolc percen át.
Aztán végül:
„Bolond kölykök!”
Az anyukák utána egy órával korábban jöttek edzésre.
Kiöltözve, mintha a Golden Globe-ra mennének.
Bizony.
Lányokkal flörtölni nehéz.
Van, hogy flörtöléskor…
Randizni hívtam egy lányt. Jótanács:
ha a csaj nem ír vissza egyből, nincs semmi esélyed. Véged.
Ez a lány csak négy nap múlva válaszolt.
Azt írta: „Nem vagyok jó üzenetküldésben.”
Én meg…
Válaszoltam. Három nap múlva: „Juj! Elfelejtettem írni.
Nem megy ez nekem.”
Az üzenetküldés amúgy nem nehéz. Senki számára a világon.
Ez csak egy béna kifogás. Mert végül mégis elvittem vacsorázni,
és egész éjjel a telefonját nyomkodta.
„Látom, kezdesz belejönni.
Gyorsan tanulsz.
Jó neked.”
Annyira gáz! Tök gáz!
Te jó ég!
Láttam Caitlyn Jennert egy autókiállításon.
Ismeritek Caitlyn Jennert?
Gyerekkoromban Bruce Jennernek hívták. Olimpikon volt.
Aztán jött egy kis átalakítás. Hallottátok. Ez oké.
Az egyetlen dolog, ami szerintem
kissé érdekes, az maga a Caitlyn név, mert…
Mert az szerintem a harmincéves lányoké.
Ez egy pszichológiai trükk, hogy fiatalabbnak tűnj. Értem én,
de ez egy trükk.
Az én nevem David.
Mint Marlon Blando. Kit érdekel a David név?
Béna és felejthető.
Ha 27 évesnek akarnék tűnni, a nevemet Connorra változtatnám.
Egyből 27 éves lennék.
„Connor Spade! Mizu?” „Csak e-cigarettázok.”
Mert fiatalosan hangzik.
Lehet, hogy bejönne. Caitlyn meg…
Úgy 71 éves lehetett.
Tudjátok, mit? Ő már nem lehet Caitlyn.
Tudjátok, mi lehetne? Barb.
Barb Jenner! Helló!
„Barb vagyok.
Hogy vagy?”
Esetleg Dottie vagy Ruthie. Ilyesmi.
Dakota nem. Te Dolores vagy.
Legyen értelme!
De bevallom, a barátaim is öregítenek. Nagyon utálom.
Bemutatnám a haverokat:
„Ismered Ricket, Pete-t és Rogert?”
„Mi a fasz van?
Kösz, nem. Túl öreg a nevük.
Oda se nézek.”
Ez tragikus.
Hazudnom kell. Ők Aiden, Cayden és Jaden.
„Bontsunk valamit!”
És amikor Caitlyn felvállalta magát,
az összes híresség támogatta.
Courteney Cox és Cindy Crawford is azt mondta: „Caitlyn gyönyörű!”
„Olyan gyönyörű!” „Ó! Kicsit hasonlítasz rá.”
„Menj a picsába! Komolyan?
Arra a szörnyre? Szívd vissza!”
Mintha megváltozott volna a hangulat.
Jól szórakoztok, ugye? Akkor jó.
Jól van. Oké.
Imádok itt lenni.
Örülök, hogy eljöttetek.
Megvan a cowboyingem.
Minden klappol. Tényleg. Repülővel jöttem.
Méghozzá… Mondjuk, hogy a Southwesttel.
A Southwest egy ócska légitársaság. De ez maradjon köztünk!
Először is, évek óta repülök velük.
De a terminálban gyalogolva még négyszáz méterre sem vagyok, máris…
„Mielőtt beszállnak a gépbe, kitakarítjuk.”
Ez konkrétan egy légfrissítős fickót jelent.
„Jól van. Jöhetnek!
Jöhet a jószág!” Vagyis mindenki.
Egytől ezerig.
Én meg: „Ebben benne vagyok.”
Mint az elektromos amerikai foci. Mindenki egy kupacban.
Aztán
a légiutas-kísérő meg
ugye rövidnadrágban van, mert ők a vidám légitársaság.
Elárulok egy titkot. Senki sem vidám.
A csaj sem, én sem.
Úszik a verejtékben, mert Vegas a hubjuk. Szakzsargon.
És így áll az utashíd meg a gép között.
„Beszállás! Mindenki szálljon fel a gépre!
Kérem! El kell hagynunk a kaput.”
Csak ez érdekli őket. Elhagyni a kaput. El-hagyni-a-kaput. Nyomás!
Mi még a váróban vagyunk. Így állok. Ő meg: „Kérem,
ne keressenek folyosó melletti ülést! Nincs.
Az egyetlen légitársaság, ahol csak középső ülés van.
Nehéz feladat.
Csak középső üléseink vannak. A felső tárolóra rá se nézzenek!
Megteltek, lezártuk őket.
Hajnali négy óta tele vannak.
Nincs hely se töltőkábelnek, se aprónak, se pillecukornak. Üljenek le!
Tegyék a szaraikat az ölükbe!
49 dollárt fizettek.
Az ördöggel kötöttek üzletet. Tudták, mibe vágnak.
Pofa lapos! Kussoljanak!”
Szóval ülök ott, ölemben a szaraimmal,
mondom a fickónak mellettem: „Vajon kaját adnak?”
„Ez a fickó azt mondja, van kaja!” „Csak kérdeztem.”
„Mondom a kajaszitut:
öt zacskó mogyoró maradt.
Az út felénél pólópuskából lőjük ki őket.
Jó? Mintha élnének! Fel a fejjel!
Az egyik mézzel pirított. Az a főnyeremény.
A mogyoróallergiások megszívták. Kettő már nyitva van.
Most szívódik fel, Madge, úgyhogy kússz el szépen a WC-ig meghalni!”
De nagyon kedvesek. Amikor elhagytam a gépet,
azt mondtam: „Szeretnék köszönetet mondani,
mert mindenki beteget jelent, a járatok késnek.
Értékelem, hogy önök dolgoznak.”
„Ugye? Covidosan is bejöttem.”
Én meg: „Aha. Köszönöm!
Erről beszélek. Elváráson felül.”
Pornódzsinn.
Nemrég… Úristen! Egy Rolex! Nemrég…
Hülye poén. Nemrég…
Nemrég magánrepülőn utaztam, és csak azért dicsekszem,
mert ritkán teszem.
Nos… Látok lányokat az Instagramon. Miért ül mindig minden modell magángépen?
Tudjátok, milyen drága dolog?
„Ezek a lányok hibridkurvák.”
Nehéz megmagyarázni.
Nem lehet velük ijesztgetni, de… Tudjátok, mit?
Műsor után elmondom.
Mindegy. Nem ezért vagyunk most itt.
Tudom, mit kóstál egy magángép.
És csak ekkorák. Olyanok, mint egy hőmérő.
Az Instára fel sem kerülnek. Ciki lenne. Tapasztaltam.
Hatvan centisek. Egy MRI szárnyakkal. Így utazok.
Neked volt már MRI-d. Neked is. És neked is.
Nyugtató zeneként is hallgatható.
Kopácsolás.
Szóval ezzel a remek kis repülővel elvittek egy Jackson Hall-i fellépésre.
Izgultam. Egy barátommal repültem.
Egy príma kis gépen utazva végre élhetem egy hibridkurva életét.
Szóval fent vagyok a gépen, ott ülök,
és minden rendben.
Aztán kijön a pilóta. Mintha ítéletnap lenne.
Így jön ki.
Mondom:
„Ez a bohóc cigizik?”
Ő meg: „Mondom, hogy mi van.
Körülbelül
harmincpercnyire vagyunk, de nagyon rossz lesz a helyzet.”
Semmi tapintat. Mondom:
„Nagyon rossz lesz a helyzet? Mármint? Hogy értve?”
Azt mondja: „210 kilométeres óránkénti szél van, emellett szakad a hó,
úgyhogy nagyon gáz lesz.
De tudják, mit?
Szerintem belevágunk.”
Azzal elsétál. Én meg: „Mi van?
Azt mondta, belevágunk. Hogy értve?”
A haverom: „Belevágunk.” Mondom: „Mibe?”
Most félni kell?
Ne vágjunk bele?
Egyszer csak…
Én meg…
Mintha vadlovat törnék be. A kólám a plafonon.
Pánikolok. Van, aki hisztérikusan nevet, mikor fél. Én bepisilek.
Összepisáltam mindent. Na mindegy.
Aztán egy pillanat szünet.
A haverom: „Kérdezz rá!” Megyek.
Hányingerem van.
Mondom: „Az előbb…” A pilóta: „Mi van?” Én meg: „Én vagyok az ügyfél!
Ne üvöltsön velem!”
„Az előbb azt mondta, belevágunk. Nem muszáj megtennie.
Kit érdekel a hülye fellépés?” Ő meg: „Hé!
Ha a leszállópálya fölött van harmincméternyi látótávolság,
jogilag leszállhatunk.”
Mondom:
„Jogilag?”
Rosszul hangzik. Nem akarom!
„Van tíz másodpercünk. Üljön le!” Én meg: „Istenem! Miért hallgatok magára?”
Szóval leülök, aztán meg jön ez a…
Hihetetlen, mennyire ijesztő.
Aztán kinézünk az ablakon. Rengeteg hó, aztán semmi, és földet érünk.
„Lezuhantunk? Nem? Leszálltunk?”
Felállok, lejön a lépcső.
Mondom: „Istenem! Túléltem.”
Aztán lemegyek a lépcsőn.
Leérek az aszfaltig.
Egy teljes mérföldnyi üresség.
Nincs másik gép egy mérföldön belül. Mondom:
„Most mi van?”
A földi személyzet két tagja meg…
Mondom:
„Mi történt?” „Egyszer csak előbukkantatok a felhőkből.”
„Hogy értve?”
„Megjelentetek hat méteren.
Csak úgy előbukkantatok.”
„Hol van mindenki?”
„Ember! Harminchét gépet kellett átirányítani.
Csak ti szálltatok le.” Mondom:
„Ne már! Miért lettek átirányítva?”
A hátam mögül: „Mert töketlenek.”
Köszönöm, hogy itt lehettem.
Szeretlek titeket! Köszönöm.
SZÍNHÁZI FELVÉTEL
A feliratot fordította: Török Lajos