Downloaded from YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Так.
Чудово.
Дякую, Міннеаполісе.
Сідайте собі.
Радий вас бачити.
Дякую, балконе. Спасибі вам.
Дякую, що прийшли й заплатили пів ціни.
Красно вам дякую. Це…
Нині хтось намагався мене обійняти.
Ви можете подумати, що я козел,
та старша пані була дуже милою,
побачила мене. Ми обоє завмерли, вона така: «О ні».
«Заждіть хвильку.
Та ну, це ви і є той самий?»
І я кажу: «Так, я».
А вона така: «Обійміть мене».
Кажу: «Та ні». Не тому, що мені це не подобається.
Просто я нажаханий.
Розумієте?
Хто нині обіймається? Кажу: «Може, кулаком стукнемося?»
А вона: «Ні, підходьте.
Я люблю обійматися».
Розмах на два з половиною метри.
Вона загрозливо насунулася на мене, і я здався.
Сказав їй: «Ну ж бо. Помремо обоє».
Бо я не знав, що це таке діється.
Але отакий я параноїк.
До речі, про «Я люблю обійматися». Може, годі?
Це фішка вже не працює.
Я люблю обіймаюся, і все?
Далі без питань?
Зі зрозумілих причин це вже не працює.
І з чоловіками це точно не працює зі ста причин.
Знаєте, мій дядько скаже: «Давай. Ходи сюди!
Я люблю мацати дупи, підходь.
Лясну, щоб аж рипіла».
І це нормально.
Я просто люблю мацати дупи.
Хай вас це не дивує.
Ні, я мацаю дупи й мені це подобається.
Ми ж розуміємо, до чого воно.
«Я мужчина ще старого гарту.
Це частина мого шарму.
Я торкаюся дівчат у тісних шортах. Трішечки так.
Кісточками пальців. Навіть не відчуваю. Немає нервових закінчень.
Не сердьтесь.
Спитайте моїх рідних. Я завжди це роблю.
Ну от я печиво люблю пекти, і ніхто ж ще не мав нічого проти цього.
Я не хочу змінюватися. Не будьте ви такими прогресивними».
Та гадаю, це відійшло в минуле.
Але я з Каліфорнії, і не знаю,
чи ви чули, але ми вже третій рік на двотижневому локдауні,
і все дуже навіть поганенько.
Дуже складно бути на карантині, бо десь за пів року я вже думав:
«То де ті два тижні?
Минули вже вони, є новини? Бо я досі стирчу вдома».
А потім було заявлено, що наш губернатор дасть пресконференцію
й оголосить, що тепер відкриється.
Мені лише кортить у ресторан. На інше начхати.
Думаю: «Чудово.
От би ресторани».
З'являється він у телевізорі,
марнує наш час:
«З понеділка ми в червоній зоні».
Я такий: «Крутезно.
Поняття не маю, що це. Нехай».
«З понеділка ми відкриємо каменоломні.
Майстерні з ремонту луків».
Що він сказав?
«З ремонту луків»?
«Майстерні декупажу.
Заказник гусеней».
А бодай тобі мешти намокли!
Що це діється?
А що там по ресторанах? Та яке, це треба помаранчевої зони…
Ви не знали? Ні? Ну це ще чекати…
півтора року, але…
Повземо, як равлики.
А за кілька місяців опісля
почали шепотіти про вакцину. Пам'ятаєте?
«Файзер». Як це вимовити? «Файзер».
А тоді
просто нізвідки, раптом після цілісінького року
в один день з'явилися три вакцини.
Трішечки підозріло. Але начхати.
Я готовий це прийняти. Коліть мене, і гайда їсти.
Але розумієте…
щось воно дуже сумнівно —
одного ж тижня.
Але я за. Мені байдуже.
Поїхали.
І це дійсно було схоже на кінські перегони.
Вибігає «Файзер». Схоже, «Файзер» стане переможцем.
З-за повороту вилітає «Модерна», і вона…
А це хто біжить? «Астра-Зенека»!
Ледве наздоганяє.
Хай там як,
«Файзер» виграв, і тоді цей чувак оголошує його перемогу.
І вони так пишаються цим: «Ми — це "Файзер". Є!
Унас 90% ефективності».
Я такий: «Що-що?»
Присягаюся. Я думав, що він неправильно вимовив «ефектність»,
бо я вчився в посередньому коледжі і я неук.
Кажу другу: «Цей ідіот тричі поспіль сказав неправильно, і всі мовчать».
«У нас 90% ефективності, і нашу вакцину потрібно зберігати
при мільйоні градусів нижче нуля».
Я такий:
«Ну нехай».
Виникне кілька нюансів, але все нормально.
На скільки здатен мій холодильник? Але я вколю собі.
Наступного дня:
«А ми "Модерна".
У нас 95% ефективності.
І досить кімнатної температури».
Слухаю я це все.
За день: «А ми — "Астра-Зенека". У нас 96%.
І наша вакцина у формі
бомби для ванни».
Щоб тебе качка копнула!
Я за.
Звучить дуже легко.
Готово.
А ще цей мій лікар Буркотун. Часом спілкуємося.
Без образ, звісно,
але він
просто зануда.
Атакує мене поганими новинами.
Ніякої тактовності. Запитую: «Яка ваша думка?»
«Буде гірше.
Якби треба було здогадуватися без жодних даних, ставив би на гірше.
Усе буде погано, гірше, геть паскудно».
І так завжди. Я такий: «Дідько.
Є якась надія? Подискутуймо.
Інший погляд?»
«Ні, я ваш лікар, і все погано».
А потім у кутку помістили кількість померлих,
і це було жахливо.
Я затулив рукою,
бо це було так неприємно,
а ще виступав Джеррі Льюїс Телетон. Ми: «Тіффані, давай.
У нас нарешті мільйон!»
Мені це не дуже.
Буркотун.
Він постійно торочив:
«Ще буде п'ята хвиля, попереджаю, настане п'ята хвиля».
І коли п'ята хвиля настала, він стрибав від радості.
Він був такий щасливий. Його слова справдилися.
А я: «Хай тобі грець!» Він такий:
«Знову в ефірі! Макіяжу мені. Ось так. Освітлення.
Усе буде погано. П'ята хвиля.
Ще гірше, ніж "Роккі-5"». Та ні, неправда.
Не буде вона гірша за «Роккі-5». Що ви таке кажете?
Ви схожі на тренера з «Роккі-5»: «Він тебе відгамселить,
розвалить кабіну й покладе труп у мішок».
Тож мало хто знає Роккі.
Узагалі-то…
Коли я переїхав до Лос-Анджелеса, до мене доносилися чутки,
що Сталлоне…
бо, знаєте, минулого року його звинуватили в пікантних походеньках,
не знаю, чи це правда,
але це виплило, і коли я переїхав,
я почув дурнуваті чутки про нього.
Говорили щось на кшталт:
«У нього банан не працює».
Банан не працює. Ви правильно почули.
Кажу: «Я ніби на пивній вечірці».
А що сталося?
А мені: «На зйомках "Рембо -3" він приймав стероїди».
І я бачив, що навряд чи це правда, але…
Мені здається…
Мало того, ще сміховинно, як кажуть,
що в нього на стегні кнопка, як для парфумів, — щоб підняти огірок.
«Таке може бути? Та яке».
Кажу: «Це неправда, я б уже роздобув таку кнопку».
А хто б ні?
Дайте три такі кнопки. І запасні.
«Чому б ні?»
Ну це ж прекрасно.
Я уявив його собі десь на вечірці.
У маєтку зі своєю пасією.
І він такий: «Може, вип'ємо келих, а тоді
підемо до спальні».
Що? Що?
А вона:
«Я, мабуть, вип'ю ще один келих».
Він: «Без проблем».
Чорт.
Якщо чесно, цей жарт побудований на звуці.
Звукових ефектах.
Виріжемо цю частину.
До завтра горло затягне.
Для вашої Міннесоти в мене знайшлася здоровезна куртка,
Так!
Прогноз таки не збрехав.
Перед цифрами таки був мінус.
Я такий: «Та не може бути».
Зайшов я в Лос-Анджелесі в крамничку й кажу: «Потрібна велика зимова куртка».
А продавець: «Оця прекрасна. Це пуховик, але зовні покритий шкірою».
А я: «Ого!»
А той далі: «Її купують чимало реперів». Я: «Беру».
Якщо репери сказали, що вона крута, я її купую. Без проблем.
Придбав я цю куртку. Надягаю її
й кажу: «От би вже стати в ній на лижах». А він…
«Я б у ній не катався».
«Ви не вдягали б
зимове куртку при снігу»? Той:
«Ну а в дощ?»
«Ні, ні».
«Я б не вдягав її при снігу,
мокрому снігу, дощі, граді, бурі, дощі, мжичці,
шквалі, вітрі,
на світанку, при затемненні,
смерку або сутінках.
Це радше кімнатна куртка, власне». Я: «Ага.
Десь для вітальні». Він: «Кухні.
Це більше куртка для інстаграму. Просто вдягаєте її.
Робите фото,
вішаєте знову в шафу».
Питаю: «Ціна? 90 тисяч?» І я купив, бо знаєте що?
Не хотів здаватися дурнем.
Цього року я знімався в «Холостяку», так.
«Холостяк
у раю».
Це трохи… Ну ви знаєте як, правда?
Найсмішніше було, коли ми прибули літаком до Мексики й мені сказали:
«Ви будете жити в чотиризірковому готелі».
Я не знав, що це чотири з тисячі.
Поселився я в цей смітник, і…
Звучить жалюгідно, але це був будинок.
Та до мого номера вели лише зовнішні сходи, що дивно.
Прибув я, а там усе вкрито крабами.
Мільйон крабів на вулиці й мільйон крабів усередині. Кажу їм:
«Я не люблю крабів. Вони для мене бридкі,
і їх забагато одночасно,
мені вже занадто, вони збіса страшні».
І я кажу хлопцю:
«Тут забагато крабів».
А він: «Зараз сезон крабів». Я:
«Та не в мене вдома, хай сидять назовні». Він мені: «Але вони ж навіжені».
Кажу: «Це не відповідь.
Це… Ти розумієш,
що я хочу?
Я не хочу, щоб вони були тут, бо вони мене лякають, я трішки нюня,
а вони огидні, а ще рухаються боком, і це виводить мене з душевного спокою».
Що? Що?
Дивишся ти на нього, а вони…
Устають собі й рушають…
Клац, чах!
Просто хочуть убивати. Вони тебе не бояться.
Це просто павуки з білим піаром.
Не знаю, як усі можуть любити крабів. Вони стукали у вікна.
Усі разом… Бісять мене.
Хлопець щось там мугикає. Я кажу: «Щоб понад сто їх у домі не було».
Вони залізають навіть у мій номер, а це другий поверх,
чекають нишком на мене.
Коли я лягаю спати, їх у ліжку мінімум сім.
Хлопець запевняє: «Вони не лізтимуть до тебе у ліжко»,
Я йому: «Вони подолали 60-метрову стіну, щоб дістатися до мого номера».
Гадаю, вони впораються з моїм ортопедичним матрацом.
Бо… світло ввімкнено. Тож я сплю отак:
А вони…
Розплющую очі — завмерли.
Заплющую…
«Гра в кальмара». Червоне світло, зелене. Не люблю такого.
Як вони першими помітили?
Як залізають у мій номер?
Отакий проміжок під дверима.
Навіть не треба битися об них. Вони такі: «Гей-гоп, гей-гоп».
Зайшли собі. Усім байдуже.
Пробую пояснити хлопцеві, що я не люблю, коли вони падають на мене зі стелі.
Бо падають.
Він каже: «Ну, що ж», я хотів сказати… Раптом дивлюся на сходи,
а нагору суне пухнастий хвіст. Кажу:
«Зловіи цей хвіст, що суне до мене в номер», а він такий:
«Це міг би бути і ягуар».
«Перепрошую.
Я не розчув».
Хлопець знову: «Ягуар».
Я йому:
«Ти ж не сказав щойно "ягуар", правда, не сказав же такого?»
А він: «Сказав».
Це щасливим тоном не кажуть.
Тоді кажуть: «Так, трясця його матері. Ягуар!
Це смерть», а він: «Сказав».
Але дав обнадійливі новини. Каже: «Але, знаєте,
їх небагато».
Гаразд.
Там й один може місиво влаштувати, але нехай.
Глянув я ще раз, хвіст опустився, я такий…
Хлопець каже: «Та ні, це просто лемур».
Я з радістю: «Лемур. Слава Богу».
Без поняття, що це. Але щось краще.
І водночас знову бачу їх.
Вони намагаються подолати шибку…
Стукають, наче спілкуються азбукою Морзе: «Уб'ємо опівночі».
І всі збираються докупи.
Тоді з'являється лемур, і я кажу: «А він милий».
Він: «Ага». Той хапає трьох крабів…
Вражий син!
Мов каже: «Нагорі, ти наступний». «Заткнися, виродку»
Кошмар.
Хлопець згадав: «Пора мені вже йти».
То це сезон лемурів? Що це таке?
Він пішов, а я рушив на «Холостяк у раю», тобто оргії «Тойоти».
Ви це знаєте, киваєте ж.
Боже милостивий. Нехай.
Досить про це. Тепер про мою матусю.
Моя матуся. Я поїхав додому на Різдво. Вона дуже мила.
Пофоткали обіди в гостях, виклали у фейсбук.
Нікого не спитавши.
Коли моя мама отримує п'ять лайків, то вона в захваті.
У неї є пес на прізвисько Скубі. Дуже милий.
Так от, у неї є
собачка Скубі, і Скубі — це…
красива такса, він…
був дуже худий з одним піднятим вухом…
Але тепер Скубі товстезний.
Колись він був схожим на молодого Брандо, десь отаким.
А тепер він схожий на Брандо з «Хрещеного батька-10».
Так розтовстів на своєму кормі, що гавкає отак…
Це грубий гавкіт. Розумієте?
Колись він гавкав… А тепер…
Кажу йому: «Ти гавкаєш чи кашляєш?»
Тож…
Коли вона йде кудись, відчуває провину, і він їсть цілодобово.
А потім вона купила іграшку-робота «Фурбі», яка видавала звуки пострілів…
Щоб не жер, коли вона йде на закупи.
А він такий чує ці постріли…
Одразу вухо…
І думає собі: «Тут що, привиди?»
Замість боятися:
«Паранормальна активність — на потім.
треба наминати цей корм».
І він такий…
Повзе, як новобранці на полігоні попід колючим дротом.
А коли дістався, то…
«Що я роблю
з моїм життям?
Жеру безперестанку.
Моє життя — це безглузде коло жування й ожиріння.
Звісно, я це з'їм.
Це просто думки вголос, а от…»
Назад на диванчик.
А коли приїжджаю,
я кличу: «Скубі!»
А Скубі такий:
«Ходи сюди».
Я йому: «Пішов ти! Скубі, бігом до дверей.
Я тут людина, агов», а він:
«Сідай зі Скубі! Ходи сюди.
Гайда.
Посидь трохи зі Скубі».
Іди в дупу.
Не слід так казати собаці, але…
Ви знаєте, як це.
Скубі… Про це не
розповідатиму.
Натомість розкажу,
що в мене проблеми з шиєю.
Тож я пішов на масаж.
Хотів піти на професійний масаж
у якімсь крутім готелі.
Дзвоню я. Не хочу здатися йолопом,
але питаю: «Можна мені саме масажистку?»
Завжди прошу дівчину, щоб бути схожим на мачо.
Вони кажуть: «Це зовсім не проблема».
Але була вже п'ята година. І я такий…
Раптом чую.
Боже милостивий. Підходжу.
Виглядаю.
А там
Дольф Лундгрен,
зріст метр дев'яносто п'ять, і я кажу: «О ні».
Я такий:
«Вибачте, шукаєте стероїдний інгалятор?» А він:
«Я масажист».
Я кажу: «Ні, ні. Не для мене.
Я просив дівчину». Він: «Дівчат уже немає».
«Лиш я. Та я ведмедик».
Я кажу: «Не знаю чому,
але мені це не подобається. Ні».
А він: «Та ні, довіртеся мені.
Я великий і сильний.
Я ведмедик, і з вас однаково візьмуть».
Я такий: «Гаразд, заходьте».
Знаєте, я в тій ситуації продешевився.
Тож зайшов він, а я кажу: «Ну, спробуймо».
Підхопив він мене, як ганчірку, і жбурнув.
«Я сам можу лягти на стіл, шановний».
Я був там схожим на слабака якогось.
Я такий…
А тоді соплю, наче заледве лізу на той стіл.
Бурмочу: «Я й не знав, що він такий високий».
А тоді…
Я помістив обличчя в коло, аж тут:
«Скажіть, будь ласка, чи є у вас якісь побажання, бо кажу ж, я…»
Я: «Так-так, ведмедик. Прошу».
Бо я з тих, хто ніколи не скаржиться на масаж.
І він такий…
А моє лице…
Тоді він надавив мені на шию. Кричу…
Кажу йому: «Трішки легше». А він…
Ви мене не зацитькуйте.
Я взагалі-то клієнт.
А він…
А я…
І він далі мне мене.
Я цілу годину відчуваю пекельні муки.
Усе тіло болить. Тут нічого смішного.
Мимохіть натискає на мої м'ячики.
Я такий «Може, трішечки назад».
Я замовк, як боягуз.
Відлежав я там, а потім устав і дав йому чайові. Псих.
Я псих.
Чайові!
Найгірше.
Я дав чайові.
Кажу: «Чуваче». І став перепрошувати:
«Вибачте. Я просто не хотів… Це трохи дивно.
Ви чоловік, і мені не подобається відчувати волохату руку на своїй спині,
чи як ваш стояк впирається мені в ребра.
Я старомодний».
Мій друг каже: «Якщо болить шия, зайди в наркоточку в Лос-Анджелесі, вулиця Юка».
З Юкою все ясно.
Це наймоторшніша й найжорстокіша вулиця Голлівуду.
Потворна. Там постійно когось убивають.
Ніколи туди не йду. Навіть у супермакет. А мені кажуть:
Просто собі добровільно припаркуйся на найстрашнішій вулиці Америки,
де під час стрілянини навіть копи такі: «Це в Юці».
Переписуються в смартфонах:
«Юка». І емодзі здвигає плечима.
Водяний пістолетик.
Тож…
іду я. І це не
якась чистенька
крамниця «Епла».
Ні. Вона мов з «World War Z».
А тоді…
Я добровільно заходжу в цю діру
й такий: «Вітаю», а хлопець…
Я: «Мені треба картриджа з травкою абощо».
А він…
Питаю: «Ти тут працюєш?» Він…
У мене тривожний стан.
Я йому:
«Мені байдуже, чуваче. Вибачай, але знаєш…»
Він жаліється: «У мене важка робота».
Я кажу:
«Та я кожну роботу у своїм житті ненавидів».
А тут молодші хочуть звільнятися.
Кажу: «Чуваче, я розкажу тобі погані новини.
У мене тривожний стан із самого народження й дотепер.
І легше не стане. Це повний відстій.
Звільнишся — злякаєшся, що не маєш роботи.
Тримайся, чуваче. Кажу ж тобі.
Думаєш, я люблю бути посудомийником? Змирися».
Він такий: «Стрес!»
Виходить власник. «Вітаю, містере Спейд».
Любить отак вискакувати.
«Джиммі, це свій брат».
«Вас зрозумів, босе».
«Обслужи містера Спейда.
Підбери йому крабові котлетки з фентанілом
і ще якісь
цукерки з ЛСД».
Я кажу: «Ні-ні, не треба, не треба».
А він: «Хоч жуйку візьміть».
«За рахунок закладу». Я взяв…
Він: «Усю не їжте». Я кажу:
«Повністю не їсти?»
«Лише надкусіть краєчок». Я йому:
«Та йдіть ви. Це лише один сантиметр! Я з'їм цілу».
Надкусити краєчок? Та він крихітний.
Він каже: «Тебе винесе». Я йому: «Ну…
Не знаю. Коли мені дають печиво, їм ціле.
Ніколи не кажуть їсти потрохи.
Покласти кожне в пакетик.
Ця штуку розкуповують. Розумію.
Я не люблю цієї гидоти. Від двох залпів горілки із содовою я п'янію,
три — перебір, та можу ще вирулити.
Не знаю, що відбувається.
«І сантиметра не можна?» «Ні, я б не їв».
Фентанілові котлети.
Фентаніл — найгірша речовина у світі.
Ви ж знаєте, це… Читав, він у сто разів важчий за героїн.
Вибачте. Що-що?
Що?
Не в три, не в чотири,
а в сто разів.
Америко,
у яку повну дупу нам ще бракує потрапити?
Ну тобто, Боже милостивий!
І відколи це героїн для слабаків? От чесно, що це таке діється?
«Ти досі вживаєш героїн?» «Ні-ні, це в мене друг на героїні».
Героїн — як валер'янка.
Щоб розслабитися.
Трохи відпочити собі.
Боже.
Мені пропонували наркотики,
і, люди, будьмо чесними.
Мені пропонують — я граю крутелика,
бо не хочу наркоти, та не можу сказати. Боягуз.
Запропонували героїн.
Я ніколи його на очі не бачив.
Чувак каже: «Спейд». Я: «Як ти?» А він: «Хочеш героїну? Я…
«Та ні, дякую».
Що зі мною? Що це за пауза?
Що я в біса роблю?
Що це за боротьба?
Я не куплю,
але маю бути крутим.
Я такий…
Хай йому пек, я щойно поїв.
Дідько. Котра година?
Чорт!
Але й у тебе класна партія.
Партія?
Так, величезна.
Уже краще.
Чоловіче, мені здається, це справжнісіньке лайно.
Уже не знаю, що кажу. Питаю: «Знаєш що?
Знайдеш ще мене? За пів години.
Присягаєшся, що знайдеш мене?»
Я такий: «Прекрасно».
Біжу у своє авто й плачу.
Якщо чесно, якби я побачив героїн,
хотів би пищати з табурета «Ой, мишка», ну але…
Я…
Я у формі? Дякую.
Ви щось казали?
Чи це я подумки?
Я… Ні, це смішно, тому що…
я завжди важив близько 60 кг.
А тема ваги для хлопців — доволі весела…
На дівчат дуже тиснуть,
на хлопців — ні, але ж стараєшся бути у формі.
Пам'ятаю, яка в мене була вага, коли мені було десь 30.
Я важив близько 60 кілограмів.
Після цього я все життя казав,
що важу 60 кг.
Більше не зважувався й не перевіряв.
«Скільки ти важиш?» «60».
Але ж людина змінюється. Тож я з часом трохи розкабанів.
І це вилізло мені боком, тому що
я знімався в кіно, а для цього слід пройти медогляд,
щоби отримати страховку.
Прохилю завісу Голлівуду.
Це вимога в кожному фільмі.
Перед зйомками «Однокласників» мені теж треба було пройти обстеження.
Ви, мабуть, бачили «Однокласники», ми вже п'ять років виходимо на каналі TBS.
Дуже складно не помітити. Це як «Механічний апельсин».
Отож…
Хай там як, скоро зйомки, а мій лікар…
але знаєте, вони так швидко оглядають.
Для прапорця. Я не хотів іти. До чого я опустився.
Лікар подзвонив і каже: «Приходьте на огляд».
А я: «А можна по телефону?». Лікар:
«Друже мій, медогляд по телефону?»
Кажу: «Ви ж бачили мене на сайті TMZ. Я там аж підстрибую».
А він: «Ні, краще зайдіть».
Відповідаю: «Адаму це не сподобається».
Я всім затикаю рот Сендлером, коли тільки можу.
Щоб у нього аж жижки задрижали.
Але він каже: «Приходьте».
Постійно цим користуюся. У «Тако Белл» теж.
«У вас сьогодні немає чалупи?
Адаму це не сподобається».
Ви вже зрозуміли?
Але він: «Хто такий Адам?» Не завжди спрацьовує.
Але…
Прийшов я до лікаря, поміряв він мені тиск, а тоді:
«Яка у вас вага?»
Кажу: «60». А він: «60?»
«Це стільки хочете скинути?» Я…
«Шановний, у мене 60 кг, запишіть собі». Він каже:
«Стрибайте на вагу, і я зроблю з вас чесну людину».
«Друже, я жартував, але Адаму це таки не сподобається».
Він такий: «Я ризикну».
Підходжу до цієї старезної штукенції, ваг у формі планки.
На двох планках намальовано поділки.
Маленькі й чорні. Кожна позначає по 25?
Тож
я виставлю
це на 50.
А нижню планку виставлю
а цю на 15.
У мене 65 кг, бичара, за вашими мірками,
але мені страшно.
Та перестань ти. І я такий…
Розумієте.
Бо коли я стаю на ваги, то руки увись, брови увись,
Немов птиця небесна.
Бо хочеться бути легким.
Ніхто не стає на ваги отак…
розумієте.
Я немов Аріана Гранде. Тож…
Стаю на ваги, а вони як почали…
Усі в кабінеті такі… А я: «Оце так.
Набрав трохи».
Почав панікувати, аж піт виступив.
Він каже: «Спробуйте ще раз». Я такий…
Гаразд, пішли.
Я виставив на 65, тоді додав ще пів кілограма й такий…
ставлю на нуль.
«Майже 68 кілограмів. Хай тобі грець, нехай». А тоді: «Боже».
Хвилиночку.
Взуття вбік.
Шкарпетки вбік.
Штани вбік.
Гаманець. Годинник.
Зауважте, я уклав волосся. Пішли.
Ця штука підіймається…
І лікар підходить до мене з насмішкою на обличчі. А ваги…
Що, бляха, відбувається?
Тебе що, смикає?
Воно пересунулося. Стоп.
Сімдесят п'ять.
Сімдесят п'ять, я починаю:
«Та не може бути, щоб у мене з'явилися загадкових 15 кг десь у тілі.
І я навіть не знаю де».
А він такий:
«Адаму не сподобається».
Це мій найбільший страх.
Тоді я сказав одній дівчині: «Знаєш, у мене в тілі десь 11 кілограмів жиру,
і я навіть не знаю, де саме.
А вона: «Розумію. У мене перші п'ять з'явилися в цицьках».
«Вибач, це ти з якоюсь штучною проблемою порівнюєш?
Думаєш, якби я набрав перші п'ять кілограмів у члені і яйцях,
я би плакав через це?»
Мій член величезний. Я добре наминав.
А яйця: доведеться носити широкі штани.
Я буду ласим шматочком
у порівнянні
з іншими хлопцями.
Дуже ласим.
Мій справжній лікар каже: «Вам треба на колоноскопію».
«Я соромлюся камер.
Не фотогенічний». А він:
«Якщо цього не хочете, є інший варіант.
Вам потрібно,
скажімо,
сходити в туалет у коробку й відправити приз у лабораторію
на перевірку.
Якщо раку у вас нема, усе добре».
«Я краще зроблю це».
Тож я…
покакав у коробку.
Надіслав у лабораторію.
Повернули й пишуть: «Будь ласка,
не надсилайте нам цього».
«Ваш лікар просто з вас глузує.
Ми не можемо покопатися в коробці вашого гівна й дізнатися,
чи є у вас рак. Ви бовдур?
Я зустрічалася з ним десять років тому. Передайте, це вже не смішно.
Годі».
«Ви надіслали?»
Я йому: «Так». Він каже: «Чудово!
Ненавиджу її».
А я? Я тут до чого?
Я нині повечеряв в одному з ваших прекрасних ресторанів.
Так.
Прекрасне місто.
Узагалі, хостес намагалася правити теревені, це нормально, але марно.
Бо між нами ж дистанція три метри.
«Містере Спейд, ми дуже раді вас бачити.
Як минув тиждень?»
«Та здоров'я барахлило». «Ясненько».
«Це не страшно. Я б зовсім не переймалася».
Я зроблю томографію й надішлю їй копію. Ну але їй
точно начхати.
Сів я, отже, за столик. І знаєте, часом у ресторані так класно, бо рибу
купуєш, наче на ринку. Ви таке бачили?
Вони не кажуть вам її ціну.
Офіціант пробує вгадати розмір вашого гаманця. Я такий:
«Скільки коштує тунець?» А він…
Тунець коштує…
сімдесят.
«Що, сімдесят баксів?» Він: «Сорок».
Непогано.
Думаю, у нього є навушник: «У що одягнений? Опускай ціну.
«На нім ковбойська сорочка? Ще опускай».
Але іноді,
якщо вони поводяться, як телепні,
я неправильно вимовляю слово «креветки» й чекаю, чи мене виправлять.
І це завжди так
по-дурному.
Питаю в них: «У вас є кребетки?»
Він такий…
«Так.
У нас є креветки».
Він повинен мене обслужити, але не може виправляти.
І я такий: «Так? Прекрасно, прекрасно.
У вас є п'ять кребеток?»
«Так, можна замовити страву з п'ятьма креветками».
«Не можна ж узяти десять кребеток
і запхати їх по колу. Викласти коктейль з кребеток».
А він: «За всю історію світу не було ніяких коктейлів з креветок».
Питаю: «Які у вас є види риби? Скажіть, у вас є вапіті?»
Я люблю «Мак». Кажу: «Яке у вас рибне філе дня?»
«Здається, учора був лаврак».
Думаю.
Звучить тупо. Аж тут я бачу,
телефон розряджається, і кажу хостес…
«Треба поставити на зарядку». «Я поставлю».
Я такий…
Каже: «Я просто візьму».
Я такий….
Жахіття.
Вона каже: «Він буде отут за кутком». Я їй:
«Де я його й не побачу?»
Я не віддам його. Тепер я знаю, як почувався Алек Болдвін.
Не хочу я віддавати телефон. Там є забагато всього.
Вони єдине хочуть там знайти.
Листування.
Я заряджу справжні кулі, як Болдвін.
Якщо не це…
То що ви шукаєте?
Я не хочу, щоб хостес гортала в моїй галереї,
бачила фото тих 500 пенісів, що не вийшли з першого разу.
Не вийшли.
Мій красень не у формі. Погані новини.
Що? Ну от бачите, як зараз…
Такі часи. Такий тепер світ настав.
Колись теж доводилася таке робити.
Розумієте, уже в самому кінці.
А тепер з цього починають стосунки: «Хочеш мого члена?
Подобається він? Сходимо на каву?»
Між нами пробігла іскра…
Наче гарно ладнаємо.
Я такий старий. Колись лише наче давали ескіз огірка.
Розумієте? Приховано так.
Тіні накидали.
Розказав я про це другу.
І питаю: «А ти фоткаєш чи…?»
Він каже: «Так». Я такий: «Так?
Покажи. Не вирячуй на мене так очі, просто я хочу побачити».
І показав. Він у нього отакий.
«То це в тебе просто шурупчик».
«Вона ж знає, чи їй подобається, тоді надсилаю…» Я кажу:
«Це так не працює, чуваче.
Це як Емінем. Лише один постріл.
І ти вибув!
Жінки не чекатимуть покращення. Це ж ясно».
Я запитав ту дівчину:
«У тебе є такі?» «Вони жахливі».
Кажу: «Мені треба фото. Що треба робити?» Вона така:
«Було якось одне».
«І яке тобі сподобалося?»
«Він лежав на боці. Тримав свого красеня вгору,
скрутився й душив його отак у лікті».
«Це що, я ще й сам не впораюся?
Це така бридота. До фільму треба швидко зняти.
Я все із себе зніму.
Спокійно. А тепер я ляжу,
засуну в лікоть,
закину якоря. Пропхаю в шухлядку.
Візьми якісний фотоапарат, і слухай, що я скажу.
Я його душитиму, а ти починай фоткати на рахунок "три".
Або візьми мою камеру, вона більше наклацає.
Я зайві потім видалю.
Клацай безперервно.
Отже, раз, два, три.
Душу його. Давай. Фоткай».
Це зовсім нелегко.
Кажу: «Я спробував.
Ще вдома сфоткаюся».
Найгірше освітлення. Пусте.
Підпишу: «На фоні кухні».
Голенький.
Жахливе люмінесцентне освітлення. Зовсім ніяке.
Аж тут дрон над двором.
У мене стримів болт. Упав додолу. Неначе сонячний годинник.
Одну фотку ззаду.
Болт не у формі.
Але знаєте що, я намагаюся.
Шукаю нових ідей.
Ось моя гордість.
Це на любителя.
Тільки не фоткайтеся на дивані. Тоді ваш сокіл ніби в гнізді. Це…
непривабливо.
Багато відпишуться, багато заблокують.
Двоє поскаржаться.
Я намагаюся
дивитися більше порно. Це складно…
Але є й хороші новини.
У мене якось трапився студентський трійничок.
Цей наш трійничок
був не дуже.
Там були я, мій друг, і ще один чувак. Ось що сталося.
Коли ми…
Слухайте.
Третьою мала бути дівчина. Такий був план.
Ми все влаштували.
А вона не прийшла
в останню мить. Кажу:
«Він замість неї. Ану спробуємо».
Збавмо оберти. Гляньмо, чи це взагалі прикольно».
Ну тобто
жартома пограти.
І я сказав, що це трохи по-гейськи.
Я тоді про це не думав, але так воно й було.
Нічого, але за десять років
знову стався трійничок.
Але це було жахливо, бо там були я, хлопець і дівчина.
Ми були в готелі, готувалися, тоді випили собі,
і хтось каже: «Гайда трійничок».
Усі за, хоч і не зовсім знають, як це.
Я пішов за випивкою,
вони там пиндючаться, і він каже: «Твоя черга».
І я такий…
Це були слизькі секунди для мене.
Я що, божевільний?
Мені впхали цей трійничок.
Я маю мати юридичний захист. І адвокати…
мають пропонувати послуги у таких справах.
Усіх же захищають.
Вас колись заманювали на слизький трійничок?
Так.
Мене — так.
Можливо, вам належиться компенсація.
Це що, мій рак плеври? Знаєте…
Намагаюся дивитися порно. Ви дивилися? Каже друг: «Глянь це».
Я такий: «Я більше не можу.
Я бачив лише 500 мільйонів відео.
Ну ще це гляну».
Але я не хочу застрягнути на три дні.
Хочу глянути й вийти.
Тож гуглю найпростіше відео: «Мастурбація».
Просто відчути.
А під ним:
«Вам можуть сподобатися такі відео».
Ви бачили відео,
які вони вам рекомендують?
Наприклад, про дівчину-підлітка, яку зґвалтували в ліфті.
«Мені це сподобається?» «Так.
Ще б пак» Кажу: «Ні. Я гуглю мастурбацію».
«Це взагалі пусте». «Ні.
Наші алгоритми вас проаналізували».
«Ні. Я це все заблокував».
«Ви ж не мультик щойно відкрили».
«Та це безневинна мастурбація».
«І що, глянете зараз чи за тиждень?
Який ваш вибір?» Я такий: «Зараз».
Воно знає мене краще, ніж мій психолог, але от що я думаю…
Там у всіх мегачлени.
Я теж хочу мати мегачлен, як у порно.
А тоді…
А тоді я подумав: «Цього, мабуть, ніколи не буде».
Хіба що я б знайшов пляшку з джином.
Бо різне ж буває.
Скажімо, він вилітає
й каже: «Загадуй одне бажання».
Зачекай, я не можу.
Ну розумієте, це так…
страшно егоїстично.
Я стільки всього міг би виправити.
Я б утримався. Якби було десять бажань,
я б загадував бажання про член укінці,
коли джин уже й уваги б не звертав.
Зробив би добро, вилікував би всіх, але вкінці…
От як би було п'ять бажань, це сутужно.
Навіть не змушуйте мене про це думати,
бо це було би п'яте бажання.
Знаю я.
Я б декого полікував, але, бляха, я теж маю бути у виграші.
Ось як це працює у Вегасі.
Меркантильно.
Я сидів тоді за старим ноутбуком. Знаєте, що таке клікбейт? Знаєте.
Клікбейт — це… Знаєте, я якось виступав у Нашвіллі.
І в залі чоловіка прихопила спина.
Його вивели. А наступного дня в Yahoo хтось написав:
«Девід Спейд зупинив шоу через приступ».
На такий заголовок точно клацнуть.
Неясно, що це. Але цей трюк змусить вас натиснути.
І людина клацає. Опускається крізь усі ці кротовини,
усі ці вікна — це все хитрий трюк.
Це ефективніше, ніж якась там стаття.
І тут я йолоп.
Я знаю, що це, але дивлюся. «Сенсація в житті Cardi B»,
тоді «Погода в Міннесоті».
А нижче: «Який овоч відмовляється їсти Том Бреді?»
Що?
Маячня. Кого це хвилює?
Може, це кокос?
Дурниці якісь. Гортаю нижче.
Але думки розбігаються, не можу зосередитися,
бо я лиш про овоч думаю. Я попався.
Тож я повертаюся й натискаю на оголошення.
Том Бреді народився в Північній Каліфорнії.
Наступне вікно.
Том Бреді почав грати у футбол у сім років.
Де ті дурнуваті овочі,
про які ви забожилися,
що розповісте мені?
Я заощаджу для вас 27 кліків. Це помідор, пані та панове.
Мене аж трясло.
Але
я не можу нічого робити, бо за чотири хвилини я там само.
Погода? Футбол? І понеслося…
«Не здогадаєтеся, який вигляд тепер має актриса з 80-х».
Боже.
Я заощаджу вам 55 кліків і дві з половиною години.
Вона вже ніяка, пані та панове.
Це такий жах.
Вона постаріла на 30 років за 30 років.
От розбійниця.
Шкода, що не така, як в «Острові Гілліґана».
Наступне: «Гляньте на мудака».
А там я.
«Що з ним трапилося?»
І там було гарне фото.
Але куди мені вже.
Чи там на фото, чи тут.
Я пам'ятаю останній день перед…
карантином.
Зайшов я пообідати… в «ІГОП».
-Знаєте ж, що це таке? -Так.
Добре. Ми вже ближче.
Я знайшов волосинку в яйцях.
І все одно її з'їв.
Було ось як.
Я не хотів чекати 20 хвилин на нові.
І там не було жодного свідка.
Але це було лобкове волосся.
Трохи дивно стало, правда?
Хвилясте лобкове волосся. Його легко впізнати.
Як у крутого рокера на голові.
І воно ще було в хлопця на яйцях. Це було найгірше.
Я обкусав. Я не проти, він не проти.
Але він і не працював там.
Що стосується лобкового волосся,
я знаю дівчат, які в себе тримають усе гладенько.
Але хлопці…
Це хащі. Коли ви в пісуарі, то бачите —
отут —
що там десь…
п'ятдесят тисяч волосинок, і я не знаю як.
Розсуваєте труси.
Витягаєте свою сосиску.
Що це за шум і ґвалт?
Ніби через хащі продираєтесь.
Що?
І ще десять тисяч зверху.
І всі пруть назовні.
Не знаю.
Нині я це не виправлю.
Але це мене страшно нервує. І…
Та мені звичні ці боброві лобки.
Я виріс з цими заростями. Тоді постійно це популяризували. Я виріс на «Плейбої».
Знаєте,
у них усіх були зарості, і…
Дівчина… Я нарешті побачив в однієї. Кажу: «У тебе кущ».
«Так, бо я виросла. Я тепер жінка.
Це життя. А ти хочеш, щоб гладенько?
Як у дев'ятирічної? Ти що, педофіл?
Можна питати
будь-яку: «Ти не маєш куща?»
«А ти любиш таке?» А я:
«Ні, я, мов педофіл, люблю, щоб було лисо, як у дівчаток».
Вона каже: «Добре.
Так і буде». Думаю:
«А насправді?»
Дівчата, зберіться й розберіться з цим.
Гарний же варіант. До речі, це не була просто гарна смужка.
Коли в мене це було вперше. Ні, тоді в неї була патлата стара пані.
Бодай би тобі добре було.
Там була ціла копиця, розумієте, ну просто
навіть униз по ногах. Немов трава розповзлася, ясно?
Аж ребра трохи лоскоче. Ну ніякого порядку.
Ну розбійниця.
У них там трусики, немов подушка безпеки.
Я б спав на них, як на пуховій подушці.
Кажу: «Знімай». Стягаю, а там три з половиною метри.
Заклинило.
Я нещодавно ходив у «Мейсіс» купити…
Щось там купити. Шкарпетки, сорочку.
Тож пішов я в «Мейсіс» у долині.
Це далеко, але я на дев'ять відсотків відоміший за цей
гіпермаркет. Воно того варте.
Додаток підкаже дорогу. То я й вирушив.
І…
Спочатку хотів купити шкарпетки, але там складно.
Розмірів 41, 42, 43 немає.
У них там розміри від 38 аж до 60.
Добре, що вони так презервативи не продають.
Підійшло б азійцям і темношкірим.
Ну бо я знаю,
що в мене…
До речі, маю для вас пораду.
Купуйте великі презервативи.
Справді такі великі.
Щоб дівчата були в гарному настрої.
Користуватися не треба. Розкидайте їх по дому, ясно?
Один на камін, інший біля блендера. Усюди.
Щоб не зовсім очевидно.
Я використовую їх, як підставки.
Дівчина така: «Господи».
Я кажу: «Що?»
«Що це тут робить?»
«Це має бути на моєму члені».
Як же мені соромно.
Але не варто надягати занадто великі, ну бо самі розумієте,
немає нічого гіршого, як обвислий мішок.
Це справді соромно.
Ви тоді такі: «Це вже просто смішно.
Воно нікудишнє». І знаєте що?
Я ніколи не пишу виробнику. Але тут як випишу.
Шановне панство.
Це сором — позичати їхні гумки зверху на свою.
Можна на секунду?
Покрити додатково.
І не хочете, щоб воно ляскало вправо-вліво:
«Дзень-дзелень, хитається трамвай». Сміх та й годі.
Я хочу винайти трішки менші.
Конкурс гумок.
Має бути гігант, але менший, стильний.
Дружок.
На крок попереду.
Тоді я купив у «Мейсіс» сорочку,
а в них там багатосторонні дзеркала.
Народ, ви бачили себе збоку?
Не рекомендую.
Краще уникніть цього.
Мені й так ледь подобається мій вигляд
в односторонньому дзеркалі.
Я не старий, користуюсь інтернетом. І прочитав, що от така в мене особистість.
І для мене це нормально. Я розумію.
Але коли я дивлюся в дзеркало,
то розумію, що мені пасує. Тож приміряв я сорочку.
Досить непогана.
Вона…
ковбойська…
Це що?
Це я там?
Щоб я здох…
Та це шок. Це я в дзеркалі?
Це я збоку? Це щодня весь світ мене отаким бачить?
Хто покликав Ґолума?
Грім тебе бий.
Це так сумно.
Я тут у дзеркалі, потім тут, тоді тут, тут, тут…
Кошмар.
Зникає впевненість, і я йду в бар.
Гукаю з відчаю:
«Дамочки, працюєте разом?»
В одній компанії?
Як цікаво.
П'єте горілку із содовою?
Я збігаю.
«Спинися вже».
Хай тобі грець.
Мати Василева.
Здається, мій друг — педофіл, але…
Напевно, зміню тему.
Але це не точно.
Треба зібрати ще трохи даних, перш ніж здавати його.
Поки це лише здогадки.
Завітав я до нього, а він зирить дитячу бейсбольну лігу.
Підозріло.
Навіть дав шанс придумати відмовку:
«Знаєш якогось гравця?»
Він каже: «Ні.
Але визнай, вони чудові спортсмени».
«Та ну? Їм по 12».
«Глянь на литки». Я такий: «Згодом».
Я вийду навшпиньки з дому,
до приїзду спецпризначенців.
Але й чудернацький світ настав,
навіть не можна похвалити чиюсь дитину.
Раніше можна було, чому б ні.
Мене хвалили.
Але якщо хтось іде із семирічною донькою й ви кажете: «Ваша доня така…»
Не можна сказати: «Ваша доня красуня». Вони такі…
Та ну? Ви що, серйозно зараз?
Я образився й хочу захистити себе:
«Чувак. Я не якийсь розпусник, і повірте,
якби я ним був, я почав би не з вашої дитини».
Вона не така вже й краля.
Звичайна, нічого особливого.
Я почав би з дівчинки, яку я бачив в Юці три дні тому.
Це номер один.
А ваша — геть нижче в списку.
Психпалата.
Насправді, коли щось трапляється, коли ми ще малі, ти не знаєш, які будуть наслідки.
От коли в початковій школі стягаєш з когось штани.
Безглуздо, смішно. Усі це пройшли.
Мені було 11 років,
і на футболі…
Мене підбурили зняти штани з тренера. Погана була ідея.
Зняти штани під час матчу.
Але ніхто мене не попередив, що в нього найбільший член-анаконда в історії світу.
І що він не носить трусів.
Зважився я на це.
І такий:
А всі раптом:
«Якого чорта?» І весь стадіон просто завмер.
Особливо він. А йому страх сподобалося.
Він сів, а огірок колихався собі на вітрі.
Дивіться всі!
Нехай усі знають, хто тут бос.
Він їх навіть не підтягнув. Чекав на тайм-аут за вісім хвилин.
Нарешті каже:
«Причмелені якісь діти».
Усі мами почали приходити потренуватися на годинку.
Одягнені, ніби їдуть на «Золотий глобус» абощо.
Ясна справа.
Фліртувати з дівчатами важко. Хлопці, ось вам порада.
Запросив одну дівчину повечеряти.
Якщо вони одразу не відписують, то приїхали. Усе скінчено.
Бо мені от відповідала чотири дні,
і така пише: «Я не петраю в цих месенджерах».
А я такий…
Відписав я їй, а за чотири дні вона: «Знову я забула.
Я в цьому не розбираюся».
Нема на цій планеті когось, хто б не вмів писати есемески.
Це безглузда відмовка. Але я нарешті запросив її в кафе.
І вона така сидить весь вечір з телефоном.
Я зазначив: «А ти швидко вчишся!»
Чудово виходить.
Молодець.
Просто абсурд!
Холєра ясна.
На автошоу
я побачив Кейтлін Дженнер.
Знаєте Кейтлін Дженнер, чули?
За моєї юності був собі олімпієць Брюс Дженнер,
тоді сталася відома вам невеличка зміна, та й усе.
Єдине, що мені здалося цікавим, —
це ім'я «Кейтлін»,
адже
воно пасує лише 30-річним, я так думаю.
Це психологічний трюк, щоб здаватися молодшою, і я це розумію.
Але це трюк.
От мене звати Девід.
Пам'ятаєте Марлона Бландо? Ім'я «Девід» тупе, легко забувається.
Якби я хотів звучати років так на 27, я б змінив ім'я на «Коннор».
А раптом мені вже 27.
«Конноре Спейд, як справи?» А я: «Електросигаретку курю».
Адже це таки круто звучить.
Може, спрацює.
А Кейтлін уже
десь 71 рік.
Знаєш що?
Ти не можеш бути Кейтлін. Знаєш, як тобі варто зватися? Барб.
Барб Дженнер, привіт.
Я Барб.
Як ся маєш?
Або Дотті, або Руті, отак якось.
Не Дакота. Ти Долорес.
Хай ім'я буде логічним.
Але, якщо чесно, навіть мої друзі роблять мене старшим. Я це терпіти не можу.
«Дівчата, у мене є чудові друзі. Познайомити? Їх звати Рик, Піт і Роджер?
Вони такі: «Що-що?»
«Ні, дякую. Щось дуже старомодно».
Нащо мені такий.
Це трагічно. Мушу брехати: «Їх звати Ейден, Кейден і Джейден».
Хильнемо винця.
Коли Кейтлін
вийшла на сцену,
знаменитості її підтримали. Кортні Кокс і Сінді Кроуфорд:
«Кейтлін просто красуня.
Вона така гарна».
А тоді: «Ти трохи схожий на неї».
«Та пішли ви. Ви серйозно?»
«На того монстра? Заберіть ці слова назад. Заберіть».
Мені кажуть: «Ви так раніше не говорили».
Вам весело, так? Це добре.
Гаразд. Так.
Люблю вас, народ.
Я дуже радий, що ви прийшли.
У мене є ковбойська сорочка. Усе добре.
Усе йде, як по маслу. Я прилетів сюди на…
«Південно-західних авіалініях», скажімо.
«Південно-західні авіалінії» — жахлива авіакомпанія. Але це між нами.
По-перше, я роками нею літав.
Але коли я заходжу в термінал,
вони вже за 400 метрів мені кричать…
Перед посадкою потрібно помити літак.
І сам-один ходить, прискає літак…
«Готово, заводьте.
Пускайте цих овець». І так усі.
«Пасажир 1–1000».
Я такий: «Це я». І біжу.
Як в електрофутболі. Усі б'ються одне об одного.
А тоді…
Стюардеса в шортах,
бо це весела
авіакомпанія.
Відкрию таємницю. Нікому там не весело.
Ні їй, ні мені.
Вона вся спітніла,
бо центр їхньої авіакомпанії у Вегасі.
І вона чалапає до літака по телетрапу й наказує:
«Сідайте на літак. Усі на літак».
Будь ласка, треба зачиняти двері.
Її лиш це хвилює. «Зачиняйте двері».
Зачиняйте двері, відштовхуємося. Готово.
Стоїмо в проході літака. Вона каже: «Будь ласка.
Годі шукати місць біля проходу. Їх нема.
Можете сісти між двома сусідами. У нас лише такі сидіння.
Майже неможливо.
У нас лише місця посередині.
Навіть не зазирайте вгору.
Багажні полички повні. І зачинені.
Їх напхали ще о четвертій ранку.
Портів для зарядки немає, не можна грати в настільні ігри і їсти зефір. Сідайте.
Мотлох на коліна.
Ви заплатили 49 доларів.
Уклали угоду з дияволом. Знали, у що лізли.
Пристебніться й мовчіть».
Сиджу я з мотлохом на колінах.
І кажу до хлопця поряд: «Як думаєте, тут є їжа?»
«Він думає, тут є їжа!» Я кажу: «Ні, я просто питаю».
З їжею теж була пригода.
У нас було п'ять пакетів арахісу.
На половині польоту ми стрілятимемо ними.
Будьте обережними, я попередив.
Одні обсмажені з медом. Можете виграти лотерею.
Якщо у вас алергія на арахіс,
халепа: дві пачки вже відкриті.
Ви вже вляпалися.
Тому повзіть гинути в туалет.
Але вони добрі. Я вийшов з літака й сказав:
«Знаєте що? Хочу подякувати вам, бо…
тепер усі похворіли, рейси скасовують,
а ви працюєте». А вона: «Так, у мене ковід, але я працюю».
Я такий: «Знаю, спасибі».
Це я й маю на увазі: герої.
Порно-джин.
Я якось недавно замовив…
Боже, це ж «Ролекс».
Я замовив…
Дурбелик. Я…
нещодавно замовив чартерний рейс і зараз вихваляюся,
це я рідко це роблю.
Бачу я фото різних дівчат в інстаграмі.
І кожна модель — на приватнім літаку.
Ви знаєте, як це дорого?
Вони трохи хвойди.
Важко пояснити,
вони, звісно,
не повії, але…
Залишайтеся потім, розкажу.
Та хай там як, ми тут не для цього зібралися.
Я знаю вартість чартерних рейсів.
Ці літаки отакі завеликі. Вони як термометр.
В інсту це не постять, соромно. Та я був на них.
Заввишки 60 см, як МРТ з крилами.
Я такий…
Ви проходили МРТ, і ви проходили.
І ви проходили МРТ.
Слухайте цей саундтрек, розслабтеся.
Бам-бам.
Так от, замовив я один шикарний літак.
На концерт у Джексон-Холлі.
Я був у захваті. Летимо ми разом з другом.
Нарешті в топлітаку.
Теж прямуємо
до трохи хвойд.
Отже, я вже на літаку, сиджу,
і все добре.
Аж тут виходить пілот,
такий, ніби на нас небо падає, такий…
Я кажу:
«Цей чувак накурився?»
А він: «Так от, послухайте».
«Нам
ще пів години летіти, і
нам каюк».
Так прямо і сказав. Я такий:
«Що ви маєте на увазі під "Нам каюк". Тобто? Як?»
«Швидкість вітру — 210 кілометрів за годину, попереду снігова хуртовина,
тому нам точно каюк.
Але знаєте що?
Спробуємо».
І пішов. Я такий: «Що це було?»
Він сказав, що спробуємо. Тобто?
Мій друг каже: «Ми спробуємо». Я: «Спробуємо що?»
Може,
не варто, це ж страшно?
Аж тут раптом…
Мене штовхнуло…
затиснуло в кріслі, бляшанка содової полетіла уверх.
Жахіття. Жахіття.
Деякі люди сміються, коли налякані. Я пісяю.
І довкола мене все мокре.
На хвильку поштовхи спинилися.
Друг: «Іди спитай». Я побіг.
Мені вже зле. Кажу:
«Щойно…», а він: «Що таке?»
Я обурено: «Я клієнт! Не кричіть на мене.
Ви щойно казали, що ми щось спробуємо.
Не треба пробувати.
Кому потрібен цей концерт». Він такий: «Слухайте.
Якщо над злітною смугою є хоч тридцять метрів видимості,
можемо законно сідати».
Я йому:
«Законно?
Таке щось. Я не хочу». «У нас десять секунд. Сідайте!»
Я такий: «Чорт, чому я вас слухаюся?»
Тож я сідаю,
і раптом…
Страшно, аж трясуся.
А тоді дивимося у вікно. Сніг падає. А потім гуп. Удар. Я шепочу:
«Ми розбилися?
Приземлилися?»
Устаю, а там трап…
Я тішуся: «Господи Боже, я вижив».
Тоді виходжу…
Ступаю на смугу.
На кілометр довкола порожнеча.
За кілометр навколо немає іншого літака, і я запитую:
«Що діється?» А двоє працівників аеропорту такі…
Я кажу:
«Що сталося?» «Ви щойно впали з хмар».
«Ви про що?»
Там було лише шість метрів».
«Ви з'явилися нізвідки».
Питаю: «А де всі?»
«Чоловіче,
та 37 літаків мусили змінити курс».
«Ви єдині, хто приземлився». Кажу:
«Та нащо їм змінювати курс?»
Голос за спиною: «Бо вони слабаки».
Народ, дякую, що прийняли мене.
Люблю вас.
Спасибі.
Переклад субтитрів: Ольга Мазур