Downloaded from YTS.MX
NETFLIX UVÁDÍ
Official YIFY movies site: YTS.MX
Pokojně jsem spal uprostřed věčné temnoty.
Spánek je dobrý, když chybí odpovědi.
A tak jsem spal.
Celé měsíce.
Něco mě začalo vtahovat do světla,
jenže život
si mě žádal zpět.
Firate?
Synku!
Salihu!
- Co je? - Otevřel oči.
Otevřel oči, Salihu.
- Opravdu. - Cože?
- Ach, synku. - Synu?
- Řekni něco, synu. - Synu.
Prosím, řekni něco, zlato. No tak, miláčku.
Mám tě moc ráda, synku. Mám tě ráda.
- Dívá se na mě? - Ach, synu.
- Myslím, že ano! - Má otevřené oči.
Synáčku.
Mami?
Ano?
Ano? Povídej, zlato.
Copak?
Co je s ostatními?
Mami?
O ROK DŘÍVE V ISTANBULU…
To tenhle týden ve městě nikdo neumřel?
Nikdo přes nás neoznámil svoji ztrátu?
Víte, kolik lidí ve městě týdně umře?
Co? Netušíte.
Vždyť je to náš byznys, lidi. Tak jak to, že to nevíte?
Povím vám to. 210 lidí.
To je průměr za den.
Meldo, kolik je 210 krát sedm?
- Bez kalkulačky? - Jak chceš.
No… Sedm, dva, 14…
Sedm krát dva… 1 470. Je to 1 470.
Děkuju. 1 470 lidí.
Týdně umře 1 470 lidí, a my z toho nemáme jediné úmrtní oznámení?
Agentura Açar nahoře dělá obří billboardy, a my?
S UPŘÍMNÝM ZÁRMUTKEM OZNAMUJEME…
My bankrotujeme.
Noviny v podstatě taky končí.
- Co? - S novinami je taky konec, Firate.
Tos vystavila parte nám?
Jo.
No tak asi jo.
Tak končíme.
Dneska zavíráme.
Co mám dělat? Nepovedlo se to.
Vím, že vám dlužím peníze.
A taky státu.
Zařídím to co nejdřív, jasný?
Všechno dobrý?
- Ano. - A taky…
Vy za to nemůžete, celé to jde za mnou.
To neříkej.
Mluvila jsem s ostatními.
Nikdo na tebe netlačí. Zaplať, až budeš moct.
Jasný?
Jo, jedeme se Serhatem na takový festival. Měl bys jet taky.
Na to mám tak zrovna náladu. Fakt mám co oslavovat.
Tam se nebude slavit. Budeme cvičit jógu a tak.
- Upustíš páru. - Už takhle nemám o ničem páru.
Nebuď na sebe tak tvrdý. Dobře?
- Hele. - Co?
No tak. Nebuď tak skleslý. Vstávej.
Tohle máme. Zbytek dobalíme potom.
Mimochodem Serhat vydělal na bitcoinech. To víš, že jo?
No a?
Možná by zatáhl část toho dluhu, kdybys na něj byl milý.
Nebudu žebrat o peníze.
Tak dobře, Firate. Fajn. Už o tom nepromluvím.
Doufám, že tvoji věřitelé jsou tak hodní jako ty.
- Hele. - Co?
Kolik vydělal? Na těch bitcoinech?
Zvu tě na kafe.
Pojď.
Prostě to nakup.
Když nezariskuješ, nic nevyděláš.
Ty to nechápeš?
Na, zlato.
Musíš přece riskovat prohru, abys vyhrál.
Tak vidíš.
- Jo, já vím. - Na.
Dej si.
Dobře. Jasně. Tak si kup i ty malý ryby.
Kup Ripple a tak podobně.
Dobře.
Když to uděláte…
Chápu.
Tak to udělejme.
To pořád telefonuje?
- Ano, pane Haktane. - Dneska toho má moc. Nevím proč.
- Mluví pořád jen o penězích. - Ale ve skutečnosti má zlatý srdce.
Fakt? Kolik ho stálo?
- Nech si to. - Ale…
Ale devátého února začíná soud s Ripplem.
Haló? Omlouvám se. Měl jsem špatný signál.
Říkal jste na konci února. Jistě. Moc vám děkuji.
Ještě se spojíme. Na shledanou.
Haló?
Máš chvilku?
- Kdo volá? - Firat ze zadního sedadla.
- Musel jsem. - Hezky!
Jak se tváříš! Ale patří ti to.
Dostals mě. To se musí uznat.
Jak je? Jdeme.
- Fakt budeme cvičit jógu, Meldo? - Jo.
- Tři dny? - Jo!
Nemá to být festival? Co takhle jenom se dívat? Prosím.
Slib jí, že přijdeš jednou, jako já.
- Kdo to zas je? - Serhate!
- Co? - Tak hele.
Jestli si ten telefon vezmeš s sebou, tak ti ho rozflákám.
Dobře. Fajn. Uklidni se.
Přijeli jsme přece meditovat. Tak se uklidni.
Já jdu. Zatím. Přijďte včas.
- My budeme meditovat? - Jo.
Kde to vůbec jsme?
Meldo, probereme ty prachy, ať můžu zítra vypadnout.
Neblbni, Firate.
Žij chvilku přítomností. Prosím. Co?
Hoď všechno za hlavu a pojď se mnou.
První večer je stejně jenom zábava.
Jóga začíná za úsvitu.
- Za úsvitu? - Jo.
To je v kolik?
Jak většina z vás ví, všechno vždy začíná záměrem.
Náš záměr pohání naše úsilí.
V dnešním cvičení se zaměříme na to,
abychom zcela oprostili duši od plynutí času a materiálna.
Začneme zpěvem mantry.
Vysvětlím vám, co to znamená,
aby z toho naši noví přátelé nebyli zmatení.
Všechno kolem i my sami
jsme tvoření zemí a světlem.
Jen zemí a světlem.
Na nic jiného nemyslete.
Začneme mantrou „Nirvána Šatakam“.
Prosím o potlesk pro naše přátele, kteří nás doprovodí svou skvělou hudbou.
Yusuf, Lidya a zpěváci kírtanu.
Přeložím vám slova.
„Nejsem mysl.“
„Nejsem intelekt.“
„Nejsem vědomí.“
„Nejsem obloha.“
„Nejsem země.“
„Nejsem tělo.“
„Nejsem dech.“
„Nejsem známé ani nepoznané.“
„Nejsem viděné ani skryté.“
Hned se tady cítím líp.
A co vy?
No… „Nejsem ničím.“
Ten překlad chápu snad ještě míň než tu indickou verzi.
Jak že to bylo? „Nirvána Šakitan“? „Šakatan“?
- Tys to fakt nepochopil? - A ty snad jo?
No jasně, zlato!
Všechno je ze země a světla.
Co na tom nechápeš?
A ta jogínka je navíc šíleně známá. Umí mluvit s mrtvými a tak vůbec.
- S mrtvými? - Jo.
- Taková blbost. - Nemusíš tomu věřit.
„Nejsem známé ani nepoznané.“ Co to má jako znamenat?
- Firate, ty to snad chápeš? - Ne, ale ten zpěv byl úchvatný.
- Co? - Chápete aspoň ten základ? Ne.
Ona říká, že máme odpoutat svoje duše od materiálního světa a…
Říká, že se máme na tři dny osvobodit od materiálního světa.
Co na tom nechápete?
To by vám snad dojít mohlo, ne? Buďte aspoň chvilku duchovní. Nic víc.
Proč se teď zlobí? Počkej. Neutíkej!
Neboj, mami.
Jsem moc šťastná. Miluju svůj život a zpátky se nevrátím.
Proč jsi taková?
No tak, mami.
Proč vlastně brečíš?
Mami, proč si děláš starosti s věcmi, které mě netrápí?
Ne.
Ne, mami.
Já s ním mluvit nechci. Ne…
Já nechci, mami. Já s ním nechci mluvit, mami!
Nechte to být.
- Najdu si ho. - Neměla jste ho odhazovat.
Spadnul někam sem, ale…
Co kdybyste mi dala číslo? Zavolám a uslyšíme ho.
Jasně. Dobře.
To by bylo super. Díky.
Tady.
- Nemáte vypnuté zvonění? - Ne, zazvoní.
Nebo se snad aspoň rozsvítí.
Slyším ho. Tamhle!
- Tady. - Sláva.
Děkuju vám.
- Jste v pořádku? - Jo. Je mi líp.
Aspoň jsem ho nehodila do moře.
Dneska večer jste zpívala uklidňující písničky, a teď…
No jo.
Tam jsme, kým chceme být, ale tady…
Jo.
Firat.
Abyste znala moje jméno.
Můžete ho zahodit, až budete naštvaná.
Já jsem Lidya.
- Lidya. - Ano.
Ale do moře to neházejte.
- Ještě jednou díky. - A…
Na jaké jste úrovni?
- Myslím v józe. - Aha.
- Jsem spíš hudebnice. - Jo tak.
Někdy hrajeme na podobných akcích.
Aha.
Moc si nevyděláme, ale je to fajn.
A člověk neplatí za pobyt.
Víte co? Já…
Jako malý jsem chtěl hrát na bubínek.
O bicích se u nás v ulici prakticky nevědělo,
tak mi stačil bubínek.
A co se stalo pak?
Když jste vyrostl.
Potom…
Před dvěma dny jsem zavřel firmu.
Tiskli jsme inzeráty. Takže vlastně inzertní firma.
Teď jsem profesí dlužník.
Aha.
- Jo. - Chápu.
Budu k vám upřímná. Nevypadáte jako jogín.
- Co tu děláte? - Já…
Hledám skrze jógu klid.
- Kámoška mě donutila. - Donutila?
Cvičím jógu, abych mohl poprosit o peníze. Je to složité.
Aha. Zní to složitě.
- To jo. - Lidyo!
Jo? Pojď sem.
Zdravím.
Já jsem Yusuf.
- Firat. - Těší mě.
Ještě jednou díky.
- Jasně. - Těšilo mě.
- Mějte se. - Mějte se.
- Kdes byl? - Poblíž. Co je?
Byl jsem tady za rohem.
Co ty?
Firate!
- Tady není maso. - Co?
Nevaří maso.
- No a? V pohodě. - Ne jenom dneska. Nikdy.
- Nikdy? - No jo.
- Ale proč? - Prý si tím zhoršíš duševní schopnosti.
Jako třeba kebabem?
Přesně.
- Hele, Serhate. - No?
- Znáš bitcoin, ne? - Jo.
Neustále o tom slyším, ale pořád to nechápu. Jak to funguje?
Vysvětlím ti, co je bitcoin.
Co jsou to peníze?
- Co jsou peníze? - Tímhle začal.
A mluvil celou noc. O prachy jsem ho požádat nemohl.
Nic, o co se snažíme příliš, nám štěstí nepřinese.
Stačí se pokusit.
Nemusíme se snažit přespříliš.
Kvůli dosažení cíle nemusíme přinášet oběti.
Cíle nás zotročují.
Když cíle dosáhneme, zjistíme,
že jsme celý svůj život podřídili ambici.
A v úsilí cíle dosáhnout
jsme si nechali utéct to nejdůležitější, samotnou cestu k němu.
Dostat se co nejrychleji, kam chceme.
Nic jiného nechceme.
Teprve až dokážete pohlédnout do zrcadla
a s upřímným srdcem říct „Mám tě rád“,
budete připraveni milovat někoho dalšího.
Pohlédněte do sebe.
Vždy hleďte sami do sebe.
Zírání na ostatní bylo dost. Nahlédněte do svého nitra.
Nahlédl jsem tam a uzřel.
Dlužím 150 000 lir.
Chtěla bych tu říct něco zvláštního.
Nikdy nezapomínejte, že historie se neopakuje.
Jedná se o cyklus.
Právě proto nám nebe napovídá, co se stane.
A poslední dobou
nevěstí hvězdy nic dobrého.
Čeká nás velmi obtížné období.
A dlouhé.
Ale až skončí,
čeká nás apokalypsa lásky.
Ti, kdo hledají pravdu, se toho dne znovu shledají.
Znamení jsou důležitá.
Stejně tak je důležité pochopit, že je znamení znamením.
Ti, kdo splývají po proudu,
se k cíli dostanou bez námahy.
Ale ostatní se budou proudu vzpírat.
Na shledanou.
Uvidíme se při apokalypse lásky.
Tak co se teda stane?
Netuším, ale nedávám to znát, aby se nezlobila.
- A co… - Panebože!
Buďte zticha. Taky přemýšlím.
Ty přemýšlíš?
Existuje cesta,
je však plná pastí.
Existuje jiná cesta,
ale z ní už nesmíš zpět.
Blízko mořím,
daleko od světa.
Blízko mořím,
daleko od světa.
Tak to zabalíme,
už na to nebudeme tlačit.
Ty jsi rozumná,
já znavený muž.
Najdeme si místo
daleko od světa.
Najdeme si místo
daleko od světa.
Znovu míříme ke hvězdám
a život stránku po stránce pokračuje dál.
Mně už to stačilo, nechám to za sebou.
Najdeme si místo
daleko od světa.
Je toho tolik, co nemůžu.
Cítím nespokojenost i vinu.
Tak mě zachraň před tímhle městem.
Najdeme si místo
daleko od světa.
Najdeme si místo
daleko od světa.
Hele, poslouchej mě.
Prostě to prodej. A nevolej mi. Prostě počkej.
Počkej si.
To maso je vynikající. Nechcete?
Firate, dáš si?
- A ty? - Ne.
Jak chcete. Ale je to fakt dobrota. Neměl jsem maso tak dlouho, že se třesu.
- Je skvělý. - Přeháníš.
Haló?
Co jste udělali s tou budovou v Tophane?
Nemůžete najít vlastníka? Najděte ho!
Dobře, zavolám pak. Už musím.
Mám další hovor. Tak jo.
Prosím?
Serhate, tady Firat.
Pěkně!
- To jsem zase naletěl? - Nezavěšuj prosím.
Takhle to bude lepší. Musím ti něco říct.
Já…
Potřebuju peníze.
Chtěl jsem se zeptat, jestli mi můžeš pomoct.
To jsem ti chtěl říct. No, to je jedno.
Jako bych ti nevolal. Promiň.
Dobře. Kolik potřebuješ?
Hodně.
Hodně, ale…
- Kolik mi můžeš půjčit? - Kolik dlužíš?
- Melda ti to neřekla? - Řekla.
- Tak proč se ptáš?
- Je mi to blbý. - Já mám peníze uvázané.
Jsou na termínovaném vkladu.
- Můžu ti půjčit deset tisíc. - Třicet.
- Cože? - Řekněme, že mu půjčíš 30 tisíc.
Aspoň na platy zaměstnanců. Viď, Firate?
Serhate, no tak. Část se nám přece hned vrátí.
- V mém platu. - Třicet?
Není to trochu moc?
Tak jo. Fajn. Půjčím ti 30 tisíc. Pošlu to, až dojedeme domů.
Fakt moc děkuju.
Ještě zavolám.
- Zavoláš? - Dobrý!
On taky vtipkuje.
Jak je, mami?
Dobře. A co ty, synku?
V pohodě. Nemůžu si stěžovat.
Dobře. Hlavně, že se máš fajn.
Řekni číslo od jedné do čtyřiceti.
Já na čísla nejsem.
Zeptej se syna.
- To bych udělal tak jako tak. - Ach…
Haló?
Tati, vydrž chvilku.
Jak je?
Řekni číslo od jedné do čtyřiceti.
- Pro tvého tátu? - Jak jinak.
V pohodě?
Oznámkuju to na škále od jedné do čtyřiceti.
Nula.
Dobrý. Tak se zítra zastav v kanclu.
- Ta práce není pro mě, Irfane. - Sklapni.
Jen se zastavíš. No tak. Budu tě čekat.
Haló? Třicet dva, tati.
Třicet dva? Pěkný!
Třicet dva. Tak.
Zaprvé si teď nemůžeš vybírat.
Zadruhé ti zabaví věci.
To je prašť jako uhoď.
Co?
Nic. Pokračuj.
Moc chytrej nejseš, ale vypadáš slušně.
Mohl bys je umluvit.
A doktoři předepíšou naše prášky,
ne konkurenční.
A to je všechno.
Využij propagační materiály. V každé nemocnici a ordinaci v zemi
by měl na stole stát náš kalendář.
A máme ty věcičky na telefon.
Ty držáky, co podpírají telefon. Ty kulaté.
Drží to telefon.
Když se to doktorovi nebude zdát, dáš mu pár tužek a vypadneš.
Zkusíš to jinde.
Dáš si bagel?
- Ne, díky. - Dej si.
- Už jsem snídal. - Máš dost?
Začneme konferencí v Marmarisu. Sbal si kufry.
ZDRAVÍ NA PRVNÍM MÍSTĚ AJN FARMACEUTIKA
Milí hosté, vítejte na konferenci.
Aby naši zástupci dostali naši firmu na vrchol, budou letos…
Protože někteří naši kolegové pracují usilovněji než jiní…
…třetí nejvyšší objem prodeje…
…udělali, co mohli…
Ráda bych na pódium pozvala pana Beşira Fulyu.
Přeji mnoho dalších úspěchů.
Ferit?
Tak ne.
Firat!
Jo!
- Tak jsi to jméno nevyhodila. - Ne. Jak je?
Dobře. Co vy?
My se máme dobře. Pracujeme.
Dneska hrajeme tady v lobby.
Na prvním setkání nesejde. Je to jen náhoda.
Ale druhé už se počítá. To je synchronicita.
- To řekl kdo? Takhle ty nemluvíš. - Babička.
- Pěkná poznámka. - Že jo? Díky.
A co tu děláš?
Začal jsem pracovat ve farmaceutické firmě.
A tohle jsou takové naše líbánky.
Pěkný.
Co prodáváte? Jaké nemoci léčíte?
No, vředy, pálení žáhy. Máme i prášky na bolest.
Máme všechno.
Nezní to dobře, co?
No…
- Snažím se. - Snažíš?
Snažím, jo.
Ale stejně to pořád nechápu.
Jak můžeš něco získat bez snahy?
A co chceš získat?
Chleba.
Však víš, živobytí.
Můžu se na něco zeptat?
Máš svou práci rád?
No, teprve jsem ji poznal…
- Cos dělal dřív? - Měl jsem agenturu.
- Prodej úmrtních oznámení. - Úmrtních?
Co se tisknou v novinách. „Se zármutkem oznamujeme…
- …něco.“ - Jako vážně?
- To je roztomilý. - Roztomilý?
- Promiň. Je to… - Opravdu…
- Omlouváme se. - Jo. Není to sranda.
- Promiň ten smích. - Když umřete smíchy, otisknu oznámení.
- Bývávalo. - Jasně.
Teď už ne.
No, už musíme.
Máme zvukovou zkoušku před koncertem.
- Kde? - U té lesní cesty je taková pláž.
- Večer tam hrajeme. Přijď, jestli můžeš. - Nemůžu. Bude tu velká akce.
- Vystoupí i Hadise a Beyazit Öztürk. - Chápu. Nejsme dost slavní.
- To ne! Ale je to povinné. - Jasně, chápu.
Tak kdyby náhodou.
- Ať to jde. - Ahoj.
Řekla bych, že možná se nepočítá ani druhé setkání.
Možná jde až o to třetí.
Haló?
Pane Firate, strašlivě mě bolí klouby.
Co byste mi na to doporučil?
Rozchod se Serhatem.
Ty vtipálku!
Co děláš?
Nic moc.
Pamatuješ tu holku z toho jógového pobytu? Tu zpěvačku.
No?
Dneska jsem ji potkal.
Vážně? A co?
Dneska hrajou tady poblíž.
Pozvala mě, ale firma večer pořádá obří večírek.
- Vyhodí mě, když nepřijdu. - To je blbý.
Jmenuje se Lidya.
Lidya? Tak nezvykle?
Holce jménem Lidya se asi odolává těžko.
To jo.
Tak o tom nepřemýšlej. Udělej to, z čeho budeš šťastný.
Aha. Takže podle tebe mám následovat svoje srdce?
Přesně.
Nebo aspoň vezmi srdce s sebou.
To vyjde nastejno.
Tak jo, zlato. Posílám pusu.
- Dej vědět, jo? - Dobře.
Díky.
A všichni.
Istanbul býval plný lidí, co mě měli rádi. Zrovna jsem dodělal školu.
Byl jsem ambiciózní a odhodlaný.
Obchody šly dobře. Všechno se dařilo.
A po večerech byla taky sranda.
No a potom
to skončilo.
Firma upadala.
Spadl jsem na dno.
A pak ještě hlouběji.
Hlouběji?
Dlužím moc peněz.
A protože jsem přišel za vámi, už nemám práci.
Nic nenadělám. Selhal jsem. Nezvládl jsem to.
Co byl tvůj cíl? Zbohatnout?
Nevím. Jdeš do restaurace a tam mají nejlepší stůl.
U toho já nikdy neseděl.
- A sakra! - Ani jednou.
To byl vážně tvůj cíl?
A proč vlastně žijeme?
Máš boháče.
Máš slavné a elitu.
Ti si sedí v salonku, a my…
- A co je v tom salonku? - Chladí tam láhve v ledu.
- Mají tam pěkný židle. - Židle mají všude!
Ale beze srandy. Já nevím. Pamatujete na ten jógový pobyt?
- Jo. - Ta ženská říkala něco o…
Ženská?
- No nebyla to ženská? - Byla.
- Dobrý. Pokračuj. - Mluvila o snažení.
Pořád o tom přemýšlím.
No asi…
Mám hlad.
Pojďme na sendvič. Je tady proslavená restaurace.
- To mluvím tolik? - Ale ne.
Kvůli tobě to není. Jdeme.
- To už odcházíme? - Jo.
Vezmi tohle.
Jděte napřed.
Tak asi dík.
Pojď.
Počkej.
- Jsem v pohodě. - Pomalu.
- Vás dva nechat o samotě. - Počkej.
No tak. Proč jsi ji nedržel?
Já ti tak věřil. A ona ti upadne.
- Zítra hrajeme v Köyceğizu, viď? - Jo.
Pak Fethiye, Göcek, Ortaca.
Přespíme tu, nebo pojedeme dál?
- Pojeďme dál. Je to jen hodina. - Dobře.
A co budeš dělat ty?
Nic.
Poprvé v životě nemám plán.
Ani cíl.
To je super. Konečně jsi volný.
Jo.
- A mému majetku dají brzo taky volnost. - Prosím tě, no a?
Stejně ve skutečnosti nic nevlastníme.
Můj otec říkával:
„Majetek není to, co si užíváš, ale to, za co zodpovídáš.“
To když byl ještě fajn.
Tak když nemáš co na práci, pojeď s námi.
Jo!
Ke svému šťastnému životu se pak můžeš vrátit z Dalamanu.
Přesně. Možná tě i necháme hrát na bubínek.
- Na bubínek? - Jo.
Ty to nevíš. To chtěl dělat jako dítě.
- Vážně? - Ne.
- No jo, ale… - Tak pojď.
Prostě jdeme.
Třeba tě Yusuf naučí hrát na bicí. Co?
Uvidíme.
Kde jsi? Proč nebereš telefon?
Promiň. Moc jsem pil.
A kde jsi?
Hele, já to nedávám. Ta práce fakt není pro mě.
Ale za všechno ti děkuju. Odcházím.
No tak asi jo. Uvidíme se v Istanbulu.
- Máš peníze? - Akorát kartu v posledním tažení.
Dobře. Něco ti pošlu.
Za odvedenou práci.
Moc ti děkuju.
- Díky. - Měj se.
Moje kabelka!
Akorát se snažila zpívat.
- Taková sranda! - On jí cpal růže.
- Asi třikrát. - Kousnul ho!
Co jsem měl dělat?
- Jsem v kapele novej. - Víš co?
Dobře jsi mu dal.
Proč jsi je odtrhával? Měls ho nechat!
Byla to fakt prča!
Hele, už tam budeme?
Už jsme tu.
Vystupovat. Dělej.
Neviňátko!
Ahoj, broučku!
Pojď sem, zlato.
Zlatíčko moje.
Ahoj, broučku. Podívej, kdo přijel.
Neviňátko, to je Firat.
Ahoj, kamaráde.
Kamarádko.
- Vážně? - Jo.
Ahoj, holka.
Prosím?
- Kde je Banu? - Kdo?
Banu.
To jste špatně. Tady Banu nebydlí.
Kdo jsi?
To bych se mohl ptát taky. Kdo jste vy?
Kdo přišel?
Jak si říkáš?
-Lidya. -Lidya?
Takže sis vybrala cizí jméno?
Není cizí.
Takže jsi změnila jméno mojí zesnulé matky?
Ničí jméno jsem nezměnila.
Jenom to svoje. Ona se pořád jmenuje Banu.
A ty
žiješ společně tady s těmi dvěma?
Ano.
Jsou to mí kamarádi, tati.
Líbí se ti takhle nás mučit?
To ti nezáleží na matce?
Je nám trapně, když se po tobě ptají příbuzní.
Všem pořád lžeme.
Co jsme ti udělali? Nadávali jsme ti? Bili tě? Trápili hlady?
Proč nám tohle děláš?
Já vám nic nedělám, tati.
Akorát si chci žít po svém, ale vy to nechcete pochopit.
To máš pravdu. Nechápu to.
Nechápu, co moje dcera dělá v chatrči se dvěma kluky bůhví odkud.
Tak mi to vysvětli, zlato. Já to vážně nechápu.
Můžeš mi říct, proč urážíš moje přátele?
Podívej se, Banu, já se snažím udržet v klidu.
- A nejde ti to. - Neprovokuj mě!
Neviňátko.
Pojď ke mně.
Pojď, zlato.
Představím vás.
Behçet, můj otec. Neviňátko.
Nemá rád psy. Tak si to neber osobně.
- Zlatíčko. - Podívej, Banu.
Přiměla jsi mě přijet až sem.
Dáte si?
Ne, díky.
Víš ty co? Já si dám.
Děkuju, Yusufe, zlato.
Jsi nejlepší člověk, jakého znám. Děkuju ti.
- A co kávu? Z džezvy, nebo… - Dám si ten čaj.
Prosím.
Jsme z tebe opravdu smutní.
Ranila jsi nás.
Ale když budeš chtít, můžeš to napravit.
Jak?
Přestaneš s tou hrou na Lidyu.
Sbalíš si, nastoupíš do auta a odjedeme spolu domů.
Vrátíš se k architektuře.
Zase budeš naše jedinečná Banu.
Tak jako před pár lety.
Tak nastoupíš už?
Tati, já…
Takhle šťastná jsem se necítila, co jsem odešla z domova.
A neudělala jsem nic,
z čeho bychom ty nebo já měli být zklamaní.
Já nevím. Možná jednoho dne Lidyu přijmete, ale já…
Já už se s Banu rozloučila.
A vy byste měli taky.
Tak
potom bys měla vědět…
že už nemáš žádnou rodinu.
Už nejsi
naše dcera…
Lidyo.
Kdybys aspoň jednou při odchodu nic nerozbil.
STŘEDISKO VÝZKUMU A ZÁCHRANY MOŘSKÝCH ŽELV
VÍTEJTE
Potkala jsem ji. Je úžasná.
- Koho? - June Haimoffovou.
Ženu, která objevila a zachránila karety obecné.
Pochází z britské rodiny.
Před pětatřiceti lety
nechala všechno za sebou a úplně sama sem připlula na prťavé loďce.
- Wow. - Než připlula sem,
žila na třech kontinentech.
Teď žije tady.
Tohle je její poslední zastávka. Pokračuje tady.
Není to boží?
Lidi, kteří na takové věci nemají odvahu, by neměli tvrdit, že žili.
- Ji díkybohu nenaháněl táta. - Pitomče.
Turečtí rodiče by říkali: „Co budeš proboha vyvádět se želvama?“
Žádné želvy. Říká se jim Caretta caretta, tati.
Proč se to opakuje? Co prostě „karate“?
Karate?
- Teda Caretta. - Caretta caretta.
Jak jste se vy dva poznali?
- Představila nás Elif. - Elif?
- Moje holka. - Aha.
Rozešli jste se?
Ne.
Ona odešla navždy.
Žili jsme tenkrát v Anittepe.
V Ankaře.
Byli jsme spolu sedm let.
Onemocněla zničehonic.
Nečekali jsme to.
Strašně rychle chřadla.
A pak odešla.
Začal jsem truchlit.
Kamarádi mě utěšovali.
Ale když jsem truchlil pořád dál, jeden po druhém mě opustili.
Zůstala jenom Lidya.
Hrajeme spolu od školy. Bez pojištění a tak.
A už jsi dotruchlil?
Je pořád se mnou.
Věnuju jí každou písničku.
Jestli mě někdy opustí…
jestli se se mnou rozejde…
pak přestanu truchlit.
Neřekneš mi, že musím jít dál?
No jo.
Přistupuju k tomu trochu jinak.
Žiju s mrtvou.
Co k ní cítíš?
- Cože? - Co cítíš k Lidyi?
- Jak to myslíš? - No tak. Prostě mi to řekni.
Spíš jde o to, co cítí ona ke mně.
Tak se jí zeptáme?
Sklapni.
- Není vám zima? - Je.
Mrzneme tu. Strašně.
Jo?
Maminkovská péče. Prostě to na mě hodí.
- Ale prosím tě. Tak. - Děkuju.
- Díky. - A je to.
Prosím.
Nejlepší písnička, kterou pro Elif napsal, je „Když tě nevidím“.
Zahraj ji.
Neviňátko!
Pojď.
Jak zapomenout, to nevím.
Začít znovu žít neumím.
Nechce se mi dál přežívat,
když tě nevidím.
Jak zapomenout, to nevím.
Začít znovu žít neumím.
Nechce se mi dál přežívat,
když tě nevidím.
Pojďme se dnes v noci radovat…
Taky se na nás dívají, že jo?
- Z nebe? - Jo.
Asi jo. A určitě si říkají: „Je tam nějaký život?“
Není.
Teda je, ale je to tady složité.
Je to tady pěkná díra.
Doufám, že vy jste svobodnější.
Co se stalo?
Podle tvojí definice jsem teď naprosto svobodný.
Exekutoři mi zabavili všechno, co jsem měl.
Jsi naštvaný?
Nevím. Spíš necítím nic.
Ale trochu naštvaný jsi.
Trochu jo. Tolik jsem se snažil si to tam zařídit.
Už zase to tvoje snažení.
Jo. Máš pravdu.
Lidyo?
Byla jsi někdy zamilovaná?
Nevím.
Jak poznáš, že jsi zamilovaný?
Mě začne bolet břicho.
Je to divný. Není to ostrá bolest, ale cítím ji.
Celé tělo mám jako ochromené.
Takže by se dalo říct, že láska je nejnebezpečnější droga, ne?
Asi jo, ale na drogách je nejhorší absťák.
To je fakt.
Jak mluvíme o tom přílišném snažení…
Neměli bychom se snažit aspoň o lásku?
To je podle mě zrovna věc, o kterou se snažit nemáme.
Láska by se měla stát sama od sebe,
tak nějak mimochodem.
Je to podle tebe opravdu láska, když jeden na toho druhého tlačí?
Ne.
- Padá hvězda! - No jo.
Rychle, něco si přej.
A plní se to vůbec?
Nevím. Nezkoumala jsem to.
Ale stejně si něco přej.
Hotovo.
U mě taky.
- Yusufe, zastav. - Co je?
- Vrať se zpátky. - Proč?
Vrať se. Něco jsem viděl.
- Cos viděl? - To…
Prostě se vrať. Tu věc z toho…
- Je to to znamení od té jogínky? - No jo!
- Že jo? - Máš pravdu.
Co s tím?
- Jedeme? - Tak jo.
- Jo. - Jedeme.
Dobře.
Koukejte. Další.
Že jo?
- Máme jet podle toho? - Jeď vpravo.
- Zatoč doprava. - Jo.
Jo. Zatoč.
Dobrý den.
TOHLE JE TICHÝ POBYT. MLUVENÍ JE ZAKÁZÁNO.
MUSÍTE ODEJÍT, NEBO PŘESTAT MLUVIT.
JAK DLOUHO TO POTRVÁ?
SEDM DNÍ.
ZŮSTANEME.
Vítejte.
Tady smím mluvit jen já. Tedy pokud musím.
Vysvětlím vám, jaký máme program a jak to tu probíhá.
Každý den vstáváme ve čtyři ráno.
Snídáme až po ranní meditaci.
Nejsou tu žádné aktivity. Žádná jóga. Žádné cvičení.
Jen vy a nic jiného.
Užívejte ticha a klidu.
Ještě jednou vás vítám.
Říkala jste ve čtyři?
Dobrá. Už můžeme mluvit.
Nechce se vám, co?
Tak je to vždy.
Mluvíme pořád, ale po chvíli mlčení nám to nejde.
Tak jako tak všichni brzy poznáme pravdu.
Prozatím se s vámi loučím.
Wow!
Tak co?
- Co? - Jak co?
Chodíte spolu?
- Co? - Jaks na to přišel?
Viděl jsem, jak se líbáte.
- Tys nás viděl? - Jo. Ale zkušeně jsem předstíral, že ne.
Ještě jste mi neodpověděli.
Chodíte…
Jako u všech nemocí musí každý z nás podniknout nezbytná opatření.
Usilovně testujeme, co to jen jde.
Kdybychom otestovali každý podezřelý případ,
dokázali bychom zachytit všechny případy nákazy?
Zachytili bychom jich 99,9 %.
Nemůžu říct 100 %, protože v tomto světě není nic jisté.
Ale ano.
AUTONEHODA V PROVINCII MUĞLA
MIMOŘÁDNÉ ZPRÁVY… YUSUF DAĞLI ZEMŘEL PŘI STRAŠLIVÉ HAVÁRII
Všichni hromadně umírají na koronavirus,
a on chce stejně jet.
- Děkuju. - Díky.
Díky.
Musím ji najít.
Firate, když jsi byl v kómatu, staly se divné věci.
Neviděls to v televizi?
Zemřely tisíce lidí, Firate.
A umírají další.
Restaurace jsou zavřené. Vyhlašují se lockdowny.
Jak mu to mám vysvětlit?
Kéž bychom to taky prospali jako ty.
Její táta měl stavební firmu v Ankaře.
Mám adresu.
A už jsem ho jednou viděl. Ale potřebuju auto.
A taky peníze, ale už vám dlužím tolik.
Prosím tě, neblbni. To nestojí za řeč.
Nic nám nedlužíš.
Záleží jen na tom, že jsi v pořádku.
No jasně. Teď není čas probírat dluhy.
Tady máš klíče.
Auto máš, tak ji koukej najít.
Dobře.
Děkuju.
- A benzín… - To zařídíme.
Uložíme ti na kartu nějaké peníze.
A co tady vlastně sponzorujeme?
Lásku, zlato. Lásku.
Co bych si bez vás počal?
To by bylo fajn. Vzal bys auto někomu jinému.
- Šťastnou cestu. - Moc vám děkuju.
Prosím, pane.
- Jdu za panem Behçetem. - Máte schůzku?
- Ne, ale je to důležité. - Tak si smluvte schůzku.
Jsem jeho řidič. O co jde?
Jdu za panem Behçetem. Kvůli Lidyi…
Slečně Banu, jeho dceři.
Byl jsem v tom autě s ní.
Pojďte za mnou.
Kdyby se mnou tenkrát nastoupila do auta,
nic z tohohle by se nestalo.
Kde je teď? Je v pořádku?
O co vám jde?
- Chci ji jenom vidět. - Aha.
Jak že se jmenujete?
- Firat. - Podívejte, Firate.
Chci, abyste opustil mou kancelář a zapomněl na mou dceru.
Dnes vás vidím naposled.
Jestli vás uvidím ještě jednou, už nebudu tak laskavý.
Nedovolím, abyste mé dceři připomínal, co se snažíme, aby zapomněla.
Ale já jí nechci ublížit. Chci ji jen jednou vidět.
Přeji hezký den.
Nechci se vás dotknout.
Řeknu jen tohle.
To vy jí ubližujete ze všeho nejvíc.
Vyhoďte ho.
Tak pojď.
- Pusť mě. - Pane…
Nesahej na mě!
Jdu na vzduch, ano?
Byl jsem v kómatu. Proto jsem nepřišel.
Já vím.
Volala jsem tolikrát, až se tvoje máma naštvala.
O tom mi neřekla.
Dávala za všechno vinu mně.
A tvůj táta…
Jak bych to řekl… Byl ke mně fakt přátelskej.
To si umím představit.
Řekli mi, že nebudu moct chodit,
ale to se mi samozřejmě nelíbilo.
A už je to mnohem lepší.
Yusuf…
Dostali jste dost času.
Promluvili jste si.
Teď bude správné, když se v klidu rozloučíte.
Teprve jsme začali dávat všechno do pořádku.
Konečně máme svou dceru zpátky.
Tak nedělej potíže.
- Mami, jakmile mi bude líp, tak… - Ty nikam nepůjdeš.
Nikam už nepůjdeš.
- Zase ty? - To nic, Nezire.
Pojď, zlato.
Dobře, mami.
Sbohem.
Nekončíme.
- Lidyo. - Firate!
Co to sakra? Hej!
Hej!
Nezire! Firate!
Honem! Rychle!
Jsi v pořádku?
Jsem.
Nikdy mi nebylo líp.
Neviňátko!
Neviňátko.
Zlato.
Holčičko moje!
- Tolik jsi mi chyběla, zlatíčko. - Vítejte.
Dobrý den. Děkujeme.
Ahoj, krásko.
Holčičko.
Ahoj, maličká.
Kde to jsme?
Přesně tam, kde ten příběh končí.
Museli jste snít o místě v horách.
Yusufe?
Ty nejsi…
Nejsi mrtvý?
Jsem.
A my…
Nyní se nacházíme mezi světlem existence a světlem proměny.
V cyklech nejsou žádné konce.
Jen začátky.
Jenom začátky.
Sbohem, děti.
„Konec“ je jen pesimistickým slovem pro „začátek“.
Konec chápeme jako definitivní, a vnímáme ho negativně.
Hlavní je to, co prožijeme, ne to, co necháme za sebou.
To, co dokončíme, ne to, co necháme nedokončené.
Tím nejnevinnějším a nejupřímnějším, co za života stvoříme,
jsou naše slzy.
Štěstí není proces,
ale okamžik.
Nedá se zachytit a uschovat.
Chápu to. Je to moc smutná písnička.
Ale tak radostná.
Je to smuteční pochod,
při němž se děcka chichotají.
Jak zapomenout, to nevím.
Začít znovu žít neumím.
Nechce se mi dál přežívat,
když tě nevidím.
Jak zapomenout, to nevím.
Začít znovu žít neumím.
Nechce se mi dál přežívat,
když tě nevidím.
Pojďme se dnes v noci radovat.
Smutku se nebudeme oddávat.
Už víc nečekejme.
Loď už začíná vyplouvat.
Pojďme se dnes v noci radovat.
Smutku se nebudeme oddávat.
Už víc nečekejme.
Loď už začíná vyplouvat.
Neusnu bez tebe, jen zírám do nebe.
Nechce se mi dál přežívat
večery bez tebe.
Neusnu bez tebe, jen zírám do nebe.
Nechce se mi dál přežívat
večery bez tebe.
Pojďme se dnes v noci radovat.
Smutku se nebudeme oddávat.
Už víc nečekejme.
Loď už začíná vyplouvat.
Pojďme se dnes v noci radovat.
Smutku se nebudeme oddávat.
Už víc nečekejme.
Loď už začíná vyplouvat.
Překlad titulků: Kristýna Wanková