Downloaded from YTS.MX
Når jeg får ideer,
begynner de med noe veldig primitivt:
Official YIFY movies site: YTS.MX
"Jeg vil bare se denne søte greia på skjermen",
og så finner jeg betydningen, metaforen og temaene
for å rettferdiggjøre hvorfor det burde være det.
Men egentlig kom det fra "de er så søte"
og "hadde det ikke vært flott om de var digre?"
Jeg er spent.
- Hva heter pandaen nå igjen? - Tenzin.
Og jenta var den eldste, ikke sant?
Jeg visste ikke at de var så små.
Ekte røde pandaer er kjempesøte.
Domee Shi REGISSØR
Jeg tror det er hovedgrunnen til at jeg ville lage en historie om dem.
Den har litt mage av og til.
De er veldig sylindriske og har lange, lodne haler...
Rona Liu PRODUKSJONSDESIGNER
...spissere snuter.
Halen er rundt 45 centimeter.
De føles katteaktige, litt vaskebjørn, litt bjørn.
Danielle Feinberg VISUELLE EFFEKTER
Kanskje en dæsj apekatt eller noe.
Se på den.
De er helt alene.
De kommuniserer ikke med hverandre.
De er litt som tenåringer.
- Jeg liker den lange... - Den er gammel.
Jeg fant mange paralleller
mellom røde pandaer og Mei og historien hennes.
Røde pandaer er veldig knyttet til moren sin.
De sover hele dagen.
De spiser bambus, men de skal ikke spise det.
Bambus gir dem ikke nok næring.
Jeg ser for meg dem som late tenåringer
som spiser potetgull og sover hele dagen.
De hører hjemme i Kina.
Og den er rød og hvit.
Den er kinesisk, men har fargene til det canadiske flagget også.
Så det føltes som det perfekte dyret
til å fortelle historien om denne kinesisk-canadiske tenåringsjenta.
Jeg er Meilin Lee.
Og siden jeg fylte 13 år, har jeg gått mine egne veier.
Tatt egne avgjørelser, døgnet rundt, året rundt.
Rød handler om Mei,
en kinesisk-canadisk jente som bor i Toronto i 2002.
Den er veldig spesifikk.
Den handler om mor og datter.
Helt grunnleggende handler filmen om å vokse opp
og finne ut hvem du er og godta det.
- Mei- - Mei...
Kommer!
Alt forandrer seg for Mei når hun våkner en morgen
og oppdager at hun er en diger to og en halv meter høy lodden rød panda,
og hun innser at hun kan kontrollere forvandlingen.
"Om jeg bare holder meg helt rolig og stabil resten av livet,
"forblir jeg menneske, og alt er i orden."
Ja.
Men det er ikke sånn livet fungerer.
Søren!
Mamma!
GODTA PANDAEN
Den røde pandaen er en metafor for magisk pubertet.
Å se hvordan denne jenta,
som trodde hun hadde alt under kontroll,
plutselig blir stor, hårete og illeluktende,
et emosjonelt vrak.
- 4- - Town for alltid?
Denne pandaen er utrolig søt.
Den er også tro mot denne tiden i en jentes liv.
På noen måter er det den verste tiden.
Du er ikke et barn, og du er ikke voksen.
Denne stakkars jenta ser i et speil
og ser at hun har hår overalt og stinker,
og hun er stor og får ikke plass gjennom døra.
- Panda- - Mei har bare halvveis kontroll.
Hun har det gøy, men så bare: "Åååå."
Og jeg vet ikke.
Det var akkurat sånn tenårene mine føltes.
Oi!
Det er kroppslig, det er emosjonelt.
Det handler om: "Kan jeg godta dette? Vokser jeg inn i det?
"Kan jeg elske den jeg er
"når jeg vet at jeg har blitt en jeg ikke er vant til?"
- Alt går etter planen. - Dette er cirka riktig.
RØDT KUNSTROM
Det er første gang i karrieren min
der alle de viktigste lederne til filmen er kvinner,
og jeg føler det gir en helt annen stemning.
Det er helt utrolig
å ha bare kvinner som ledere.
Hele karrieren min har jeg gått på møter
der jeg var én av veldig få kvinner.
Å sitte der og legge planer med bare kvinner i rommet
har vært helt sprøtt og veldig annerledes.
Alt er annerledes ved denne filmen.
Jeg vet ikke hvordan jeg skal svare uten å begynne med Domee.
Hun er en snill jente. Sånn jeg var.
Jeg hørte om Domee for første gang
etter å ha sett en av ti-sekunders-animasjonene hennes.
Jeg gikk på college, og hun la det ut på bloggen sin.
Det var en hamster som danset til en K-pop-sang.
"Hvem er denne jenta?
"Hun blir sikkert en morsom regissør en dag."
Da jeg begynte med denne filmen,
var jeg fast bestemt på å lage noe annerledes.
Vi skulle bruke fire-fem år av livet vårt på denne,
så det må være stort.
Jeg er Domee Shi, regissøren til Rød,
og siden vi begynte å lage denne filmen,
har vi brutt tradisjoner og fått folk til å le døgnet rundt, hele året.
Juridisk sett er det ni til fem, 261 dager i året.
BESTE PRODUSENT
rød
I denne filmen har vi på oss det vi vil,
sier det vi vil,
og vi nøler ikke med å slå spontane hjul
om vi har lyst.
Domee er en naturkraft.
Det er første gang hun regisserer en film.
Det er en stund siden jeg har jobbet med en førstegangsregissør,
og jeg elsker det.
Konklusjonen er: Velkommen til Rød!
RØD
Lys? Tone.
Forandret det noe? Ja.
- Velkommen, alle sammen. - Bare ignorer kameraet.
- Det er ikke der. - Ikke se hit.
Det har vært som en lang maraton å lage filmen.
Men de første par årene var det mest meg
og Julia, manusforfatteren...
Julia Cho FORFATTER
...bildemanussjefen Rosie Sullivan...
Rosana Sullivan BILDEMANUS
...bildemanusteamet, og Nick, klipperen vår.
Nicholas C. Smith KLIPPER
Og vi jobbet bare med rullene.
Det føles som å være med på en sjørøverskute.
Alle bare jobber og svetter for disse tegningene,
og man prøver å få regissøren til å reagere.
Jeg begynte å jobbe med henne, og ganske raskt
følte jeg at denne kvinnen er veldig imponerende.
Og utrolig klar i visjonen sin.
Og vips, og bare
forestill dere at det ser ut som en tegneserie i bakgrunnen.
Takk, Margaret. Bra jobbet.
Måten hun tenker på filmer på, er unik,
og måten hun forteller om visjonen sin,
humoren, stemningen.
Jeg tenkte jeg skulle vise dere dette for å se om det passer i verdenen vår.
- Er det dette vi leter etter? - Ja. Beklager.
Jeg føler at jeg må være mer som en regissør foran kameraet.
Crewet vokste seg sakte større og større.
For å gi deg en generell følelse for bygningene i bakgrunnen.
Det minner meg veldig om Toronto, mange av disse gamle bygningene.
Og i fjor eksploderte det bare.
Det var under pandemien.
Tilfeldigvis var
den travleste tiden med filmen da alle jobbet hjemmefra.
Hei, Frankie. Hei, kompis.
Det er kanskje ikke åpenbart,
men å lage film er en diger laginnsats,
så jo mer du kan samarbeide med dem rundt deg,
jo bedre blir filmen.
Idet vi gikk ut døra for å dra hjem,
sa Domee: "Kanskje vi kan ha en kaffetid eller noe
"så vi kan holde kontakten med crewet."
Og alle sa: "For en god idé."
I begynnelsen var det
fantastisk å bare kunne se
mer enn tre mennesker i livet ditt.
Og det å få høre fra regissøren ukentlig er ganske kult.
...Meis kamp i andre akt...
Selv om det bare er en liten oppdatering,
føltes det som en forbindelse.
Vi begynner med noen nominasjoner fra dagsopptakteamet.
Jeg har blitt veldig overrasket,
for det er ofte noen og hundre stykker som kommer.
Takk!
Eksepsjonelt dårlig og surt. Men jeg elsker det.
Skål for et bedre 2021.
Vi samles på en av de beste måtene man kan under en pandemi,
med et digert filmcrew, så det har vært ganske kult.
Jeg er sjef for visuelle effekter i filmen.
Den første kvinnen som har hatt den jobben på 20 år i Pixar.
Jeg var lysansvarlig i nesten 15 år,
så mesteparten av karrieren min i Pixar har handlet om lys
og å tenke på hvordan filmen kan bli vakrest mulig,
hvordan lysteamet skal få en fin opplevelse...
Litt av dette, selv om det ville fanget lyset.
Hvordan snakke med regissøren,
hvordan koordinere med andre avdelinger, hvordan gjøre banebrytende ting.
Og nå har jeg denne nye rollen,
med oppsyn av tung teknologi og noe av det kreative,
og nå er jeg blant lederne for filmen.
Og samtidig ble jeg mor for første gang.
Jeg har tvillinger, en gutt og en jente.
Jeg vet ikke om jeg noen gang trodde at jeg skulle få barn.
Enkelte dager føles det fullstendig overveldende.
Men nå har jeg også vært mor i halvannet år.
Og jeg har hatt denne stillingen i to år.
Jeg elsker begge deler, og det er vanskelig å se for seg å ikke ha dem nå.
Jeg giftet meg med min fantastiske kone.
- Hallo. - Hallo.
Dere, det er mamma!
Hei, folkens.
Paige er bataljonsjef i Alameda brannvesen.
Hun er den høyest rangerte kvinnen i avdelingen,
og det er jeg utrolig stolt over.
Hun vil ikke elske at jeg skryter av henne, men jeg elsker å gjøre det.
Det er et av yndlingstemaene mine.
Kan du hoppe inn på rulleteksten?
Vi flytter den opp til 14.30, tror jeg.
Dette er Lindsey Collins. Hun er produsenten til Rød.
Produsenten er den som organiserer dette digre sirkuset.
- Sirkusdirektøren? - Hun er sirkusdirektøren.
Når folk sier "åååååå", sier Lindsey: "La oss legge en plan.
"La oss finne ut hvordan vi får det til."
I kappløpet for å få dette gjort
kommer vi nok til å jobbe oppå hverandre, og det er flott.
Lindsey er smart. Jeg tror hun ligger en million steg foran,
så jeg kan tenke på hva som skjer i nåtiden.
Jeg er veldig flink til å jobbe innenfor begrensninger,
og hun var flink til å gi meg dem så jeg kunne
være sprø og tøye dem.
Bare å finne historien, kanskje gjøre den tydeligere...
Jeg føler at jeg lærte så mye bare av å se på og jobbe med henne.
Jeg ser henne som regissørens partner.
Det inkluderer kreativ partner, men også styre crewet
og omgi henne med de rette menneskene.
Du er på alle møter,
du foreslår alltid måter å drive historien videre på,
og du hjelper produksjonen, ikke bare ved å styre den,
men også med tanke på det emosjonelle og det kreative.
- Du gjør det. - Takk, Rona.
Jeg liker det når...
Dette er Rona Liu.
Hun er produksjonsdesigneren til Rød.
Produksjonsdesigneren er den første som blir med på filmen,
etter produsenten og regissøren.
Vi snakker om å virkelig øke verdiene.
For, helt fra begynnelsen av,
er jobben deres å finne ut hvordan filmen skal se ut.
Og det er alt fra figurene til sett til farge til stemning og stil.
Rollen min er å samarbeide tett med regissøren
og sørge for at visjonen hennes overføres
til alle avdelingene og til skjermen.
Velkommen, alle sammen.
I dag skal vi begynne
med Athena og formen på pandakostymet.
Til halen hennes,
den lyseste delen kan ha litt rødt i.
Jeg vet jeg gir informasjon som andre trenger for å gjøre jobben.
Vi farger de to sidene med stjernen og hjertet.
Jeg føler at det er det viktigste med jobben min, bare å sørge for
at alle andre er fornøyd med jobben de gjør.
Greit.
Bra jobbet, alle sammen. Takk.
- Takk. Ha det. - - - Takk.`
Å være gravid mens vi hadde tidspress,
gjorde absolutt at jeg måtte stole mer på teamet mitt.
Det er første gang i livet
at jeg syntes det var greit å si til produksjonslederen min, Sophia,
at jeg trengte tid til å ta en blund.
Det er logisk.
Hei, Rona. Hvor er vi?
Vi er i stuen.
Dette er inngangen til huset vårt.
Dette er pusen vår.
Og dette er han som blir mannen min snart.
Vi skal Zoom-gifte oss på fredag.
Vi har vært forlovet så lenge at vi tenkte det passet å gjøre det nå.
Ja.
Det å kunne tre tilbake,
snakke med en du er glad i og si: "Hvordan går det?"
og føle oss forbundet i begge livene våre for første gang,
det har vært en trøst.
Jeg er enebarn,
og faren min måtte reise mye med jobben.
Ofte var det bare jeg og moren min.
Vi dro på kinesiske bussturer.
Hun valgte stedene.
Vi dro til Atlanta
eller Halifax,
Prince Edward Island.
Kanskje ikke de mest spennende stedene,
men vi snakket mye sammen på bussen.
Først var det fint,
men som alle andre blir du voksen og forandrer deg,
og du vil ha dine egne venner og ditt eget liv,
og det handler om hvordan den overgangen skjer.
Jeg elsker lyset.
Jeg elsker alt i denne sekvensen.
Bra jobbet, dere.
Det er lenge siden jeg var 13.
Men jeg husker at det var mange oppturer og nedturer.
Det er en turbulent tid i en persons liv,
spesielt for en jente.
Små ting kan føles veldig viktig,
og du kan elske noe en dag og hate det den neste.
- Jeg likte ikke engang 4- - Town i fjor,
men nå er de bokstavelig talt det beste
som noen gang har skjedd meg.
Denne filmen er veldig personlig for meg, fordi
den ble inspirert av min egen oppvekst i Toronto
og av å være enebarn med overbeskyttende foreldre.
Vi skal til å ringe foreldrene mine på Zoom,
og de skal grave gjennom all kunsten og tingene
jeg noen gang har laget.
De har samlet på alt.
Ja, alt.
Det er foreldrene mine!
Hei!
- Hei, Domee. - Hallo.
Hvordan går det? Er det rart å ha et helt kameracrew i huset?
Ja. Folk her. De er hos oss.
De bor i Toronto i Canada.
Fortsatt i det samme huset som jeg vokste opp i.
Det ser akkurat likt ut hver gang jeg drar tilbake.
Du skrev brev til nissen og ba om snø.
Ja. Og så svarte du som nissen.
Kjære Domee. Takk for det fine brevet ditt.
Jeg er veldig fornøyd med prestasjonen din.
Hvorfor skulle nissen si det?
Jeg ba deg skrive en historie hver uke.
1998 til 2003. Se. Det er perfekt.
Hun skrev innholdsfortegnelse og forord.
Kan du lese noe av forordet?
Dette er en samling av Domee Shis skriverier fra fjerde til sjette klasse.
Domee elsket å skrive og tegne da hun var liten.
Pappa var som kunstlæreren min,
men moren min oppmuntret skrivingen.
Det verket gjør meg så imponert.
Dette er et av dine...
- Wi- - Fien suger.
...verker.
Han sier fine ting om meg, og jeg hører det ikke.
Han er aldri så sjenerøs med rosen. Kom igjen!
Ser du?
Domee Shi Animasjon, 2011
Ja. Hvorfor er det... Det er så stort.
I stua
er det et evigvoksende alter tilegnet meg.
Det ser ut som de er veldig glade i meg
og at jeg er død eller noe.
Her er du seks år gammel,
og vi blir canadiske borgere.
Ja. Jeg husker dommeren.
Jeg hørte at dere har samlet på alle skissebøkene mine.
La oss se gjennom dem sammen.
- Pokémon. - - - Ja, Pokémon.
Det er ungdomsskolen.
På videregående begynte jeg å tegne mange vakre mennesker.
Det er gutter. Om det er gutter, er det nær videregående.
Hva med denne?
Herregud.
Så flaut.
Det var en fan-kunstkonkurranse jeg var med i,
der man skulle tegne barna til Draco.
Kanskje vi kan se på en annen skissebok.
Devon.
Vil dere se ekte menn?
- 4- - Town!
Det er så mye komikk i jenters ungdomstid
som jeg ikke ser så mye av, og jeg gleder meg til å vise folk
hvor rare jenter kan være,
for jeg var sånn som tenåring
og ung voksen og nå.
Jeg elsker at Mei er en selvsikker nerd
og ikke beklager det.
Jeg føler at hun er jenta jeg ville være.
Det er mange elementer fra meg i Mei.
Freidig, høylytt, bryr seg ikke om hva andre mener.
Jeg godtar og liker alle merkelapper.
Selv om jeg var en kjempenerd.
Jeg visste ikke det, og jeg tror det hjalp meg.
Hun tviler aldri på hvem hun er,
og jeg tror hun kjemper mot det som forventes av henne.
Men innerst inne visste hun alltid hvem hun var,
og hun godtok alltid seg selv.
Jeg husker at jeg var sånn en gang, og så kommer man i den alderen,
og jeg ble plutselig veldig sjenert da jeg fikk kviser. Og så ble jeg
veldig bevisst på kroppen min og alt det, og det var det jeg ville utforske,
med at Mei ble en rød panda.
Hun er en jente med orden på livet,
og plutselig kommer hun i en magisk pubertet.
Det går bra.
Nei! Gå ut.
Unnskyld?
Rosalie Chiang STEMMEN TIL MEILIN LEE
Seriøst?
Jeg ville at Mei skulle høres unik ut.
Jeg ville at hun skulle føles som en ekte jente.
Jøss, det var det beste noensinne.
Vi fant Rosalie Chiang.
Det er som om du har skyldfølelse for å si nei fordi hun er moren din.
Hun har en flott stemme.
Det var en sjarmerende ufullkommenhet ved den.
Det var viktig å designe Mei på en måte som gjorde at vi så oss selv.
Hun har rundt ansikt og tykke ankler.
Vi gikk absolutt for søt og lubben.
Det er en slags designestetikk for figurene og settene våre.
Vi så på hverandres ansikter og sa: "Vi har føflekker.
"Hun burde ha føflekker."
- Og så: "Rona, du har..." - "Du har rare lepper.
"Du har det søkket i leppen. La oss bruke det."
"Rona, du har ujevne øyenbryn."
Når den delen av meg blir hyllet og regissøren sier:
"Jeg liker det. La oss bruke det i hovedpersonen",
tenker du: "Hvorfor hatet jeg det så lenge?"
Jin! Det skjer!
Hva er det du gjør?
For meg er denne historien dagliglivet.
Jeg hater å innrømme at jeg er mer som moren
enn hovedpersonen, for jeg har faktisk tre tenåringer.
Jeg er omgitt av tenåringer og hormoner og puberteten på jobb.
Og så drar jeg hjem, og jeg er like fullt, om ikke mer,
omgitt av pubertet og hormoner hjemme.
Skal dere gå tur med hunden?
Går dere med begge eller hver for seg?
Ha det. Takk.
De har vært veldig veloppdragne.
Det går ikke vanligvis så fint.
Den viktigste regelen i familien min? Hedre foreldrene dine.
De er de øverste vesenene som ga deg liv...
Det minste du kan gjøre til gjengjeld, er...
...alt de ber om.
Jeg tror vi begge vokste opp med mye press
- for å gjøre foreldrene våre stolte. - Ja.
Jeg hadde det presset.
Jeg var veldig anspent.
Jeg likte å få gode karakterer.
Jeg likte bildet av den perfekte jenta.
Jeg ber aldri om noe.
- Jeg har alltid vært perfekte Mei- - Mei. Tempelarbeid, karakterer...
- Fiolin! - Stepping.
Ja. Vi har vært så flinke.
Om de ikke stoler på oss uansett, hva er poenget?
Meis kamp i filmen er
at hun slites mellom å være morens snille, lille datter
og å godta sitt ville, indre dyr.
Det er en universell kamp som mange barn opplever,
spesielt immigrantbarn som absolutt har et større ansvar
for å videreføre familiens arv og sørge for at ofrene deres
ikke er fåfengte etter å ha kommet til et nytt land. Men du er i et nytt land
og opplever masse sprø, herlige ting
som foreldrene dine kanskje ikke vokste opp med.
Du er fanget mellom to verdener,
og det var egentlig det jeg ville utforske med Mei
og det å bokstavelig talt være fanget mellom en menneskejente og en panda.
Jeg immigrerte til USA da jeg var ti,
og moren min er veldig opptatt av sine østlige røtter.
Da jeg kom hit,
var jeg den snille, lille kinesiske jenta jeg visste hvordan man var,
og så ble jeg mer og mer utsatt for vestlig kultur
og hva det vil si å være en amerikansk tenåring,
og moren min og jeg begynte å krangle.
Jeg måtte finne ut hvordan jeg bygde bro
mellom å være en pliktoppfyllende datter,
tro mot meg selv og en god venn.
I åttende klasse møtte jeg bestevennen min, Aya Alaadel.
Hun lærte meg
at jenter kan rape alfabetet.
Jenter kan ønske å spille videospill.
Om du snubler og faller, kan du lære å le av deg selv.
Du trenger ikke være flau over avgjørelsene dine,
over feilene dine, over hvem du er.
Hun åpnet øynene mine for alt det.
Dette er Bao.
- Dette er... - Den første babyen din.
- Vår første baby. - Vår første.
Vår første baby.
Rona designet denne søte lille nesen til ham.
Brukte våre egne neser.
Du ligner moren din.
Jeg utviklet en kortfilm, som ble til Bao,
og Rona var en av de første jeg fikk med på historien.
Jeg tenkte: "Jøss, hun kan virkelig male, og hun har god smak
"og virker veldig kul.
"Jeg trenger en tegner som kan få dette til neste nivå."
Ærlig talt vil jeg følge deg til verdens ende.
Jeg synes Domee er genial.
Jeg føler at vi passer sammen og kan være så åpne
når vi kommuniserer med hverandre.
Vi er forskjellige nok på visse områder når det gjelder smak
til at vi kan samarbeide og lage noe som er enda bedre sammen
enn om vi jobbet med noe hver for oss.
Hei, Bart. Hei, Lisa.
I filmen eier og vedlikeholder Mei og familie et tempel.
Vi tok flere turer
til forskjellige historiske templer i California
som ble bygget av tidlige kinesiske nybyggere,
bare for å få en følelse for hvordan gressrot-templene er.
Jeg pleide også å bo bak et tempel med bestemoren min i Kina,
og jeg husker det som et flott minne.
Jeg laget lys, og vi solgte dem til besøkende i tempelet.
Og jeg lærte å be skikkelig med bestemoren min.
Da vi skulle bygge og dekorere tempelsettet,
var det kult å se detaljene vi så i templene,
dukke opp i bakgrunnen.
Der er bare en flaske vegetabilsk olje.
Vaskeprodukter gjemt i et hjørne.
De har vært der siden gullrushet.
Alle disse immigrantene som kom med så lite,
klarte å skrape sammen et lite stykke av hjemmet sitt.
Det føltes som immigrantånden.
Det føltes litt som meg og Rona
og at vi, i kunsten vår,
inspireres av både østlige og vestlige ting.
Skal vi prøve å matche ansiktsformen? En klokkeform?
Jeg husker at du sa: "Rona, det er ikke en kinesisk film.
"Det er en oppvekstfilm,
"men den handler tilfeldigvis om en kinesisk jente."
Vi må få kontakt med tankene til en 13-åring som lever i 2002
og vokser opp i Toronto.
- Det vi likte da vi var 13. - Ja.
Og vi likte Sailor Moon. Vi likte anime.
Fandommer er det som fikk meg interessert i anime.
Jeg var en lidenskapelig fan-kunsttegner. Jeg hadde en hemmelig skissebok.
Du blir med i et nettsamfunn og tegner fan-kunst,
og andre kommenterer,
og det oppmuntrer deg til å tegne og produsere mer.
Og det var egentlig det som oppmuntret meg til å fortsette å tegne.
Som barn tror jeg det var en flukt.
Jeg visste at jeg var asiatisk, men jeg gikk på en veldig hvit skole.
Det var fint å få kontakt med den asiatiske siden av meg selv.
Jeg hadde ikke kjæreste,
så da er det fint å lese om kjærester.
Ja, og mange av dem tegnes og skrives av kvinner også.
Det var mange historier fortalt fra en jentes ståsted,
og de var heltene.
De redder dagen eller får alle guttene til å ombestemme seg
og får dem til å falle for henne.
Dette er hjemmet mitt. Dette er kjæresten min, Darren.
Mine mange spillkonsoller.
Jeg har brukt disse for å stresse ned i karantene.
Dette er den flotte Miyazaki-boken jeg kjøpte
om Ghibli-museet.
Jeg kjøpte dette teppet i karantenen.
Diane liker dette teppet.
Hvor er Diana? Diane?
Ikke vær redd.
Ikke vær redd. Kom hit.
Jeg har deg!
Hun kommer frem. Hun er sky.
Jeg tror jeg har lyst på enda mer fart
når hun blir til panda og blir skutt frem.
Vi hyller anime gjennom hele filmen.
Du ser det i uttrykkene og skuespillet,
stjernene i Meis øyne
når hun ser en gutt hun elsker.
Mei?
Hvorfor stirrer du - på Carter Murphy- - Mayhew?
Vi har mye ekspertise i filmen
når det gjelder å være 13 år gamle jenter.
Det er absolutt en opplevd erfaring der
som vi får bidra med i filmskapingen,
kanskje på en annen måte
enn jeg kunne gjort, for eksempel i en film som WALL•E.
Scenen der Mei går under senga,
og så blir hun plutselig grepet av ting
og tegner sexy bilder, og konflikten der
og "hvorfor tegnet jeg det?"
Jeg lå ikke under senga og tegnet ting,
men da jeg var 11 år, hadde jeg en klesklype av tre,
og jeg var forelsket i en kvinne som var eldre enn meg,
men jeg visste ikke at jeg var homofil da.
Jeg husker at jeg skrev navnet hennes
på klesklypen og snudde den.
Hun spilte en sport, så jeg skrev tallet hennes,
og den lå på pulten min, og jeg så på den av og til.
Disse dumme tingene du gjør.
Jeg skjønner absolutt hva Mei gjør.
Hadde det sett sånn ut fra siden?
Visste du at jeg bare: "Herregud, er jeg klar?"
- Til å være produksjonsdesigner? - Ja. "Er jeg noe flink?"
Vi gjorde det i en kortfilm. Men det er den første filmen...
Det er første gang jeg er produksjonsdesigner for en film.
Jeg tenkte at, fordi jeg var nervøs for å regissere for første gang,
ville du være nervøs for produksjonsdesign,
men jeg var naiv og tenkte:
"Hvor mye vanskeligere kan det være å regissere en film?"
Jeg var veldig redd i begynnelsen.
Domee var skremmende.
Altså... Seriøst, du var kjempetalentfull, og...
Jeg kunne vært en diva.
Nei, det var jeg aldri bekymret for.
Det var fint også,
for du fikk meg også til, etter at jeg har gjort dette en stund...
Du trakk i tvil ting jeg ikke hadde trukket i tvil på en stund.
Jeg begynte i Pixar i mai 1997 med Småkryp.
Jeg hadde jobbet med tradisjonell animasjon,
men CG-animasjon var noe helt annet da.
Jeg husker at jeg hadde en notatbok og skrev ned spørsmål.
Bare: "Er renderfarmen en dyrehage?
"Hva er en cookie? Kan jeg få en?"
De bare: "Nei. Det kan du ikke." En cookie er ikke en cookie.
Det var litt sånn: "Velkommen til spørsmålene mine."
Danielle var absolutt en jeg oppsøkte,
siden hun ikke dømmer, men gir deg et klart og konsist svar.
Når vi eksporterer tredje akt,
kan vi lage en med bare musikk...
Noe av det jeg elsker mest ved Pixar,
er at jeg fortsatt stiller spørsmål
med samme frihet og trygghet som den første dagen jeg kom hit.
Det er bare en filosofi jeg har beholdt.
Det er noe jeg oppmuntrer andre til å gjøre når de begynner med noe.
Om du ikke vet det,
er du nok ikke den eneste i rommet som ikke vet det, så spør.
Vi begynte med disse i morges.
WALL•E Lysmøte 2008
Så vær snille.
Litt før jeg ble bedt om å være filmfotograf for WALL•E,
tenkte jeg: "Jeg vet ikke om jeg kan bli filmfotograf.
"Kanskje om 10-15 år."
Jøss, så flott.
Denne belyste vi på fem minutter.
Og da Andrew Stanton ba meg være filmfotograf for WALL•E,
var jeg livredd, for jeg trodde ikke jeg visste hvordan.
Jeg tror vi begge gir Andrew mye av æren.
Begge to fikk en oppmuntring vi ikke ville ha bedt om
før han sa: "Nei, jeg vil at du skal gjøre det."
Det var en fantastisk opplevelse.
Det var også skrekkinngytende halvparten av tiden,
bare å prøve å finne ut hvordan jeg skulle bevare den jeg var
og komme gjennom det,
selv om jeg ofte følte at jeg ikke visste hva jeg gjorde.
Men det vi bestemte oss for å gjøre,
er ting som på en måte...
"Hvordan slipper vi unna Pixar-stilen? Hvordan gjør vi noe nytt?"
Vi prøvde å tøye stilens grenser,
med fortellingen, med kameraet,
med utseendet på ting.
Vi brukte noen håndtegnede elementer,
men så har du litt innvirkning fra asiatisk kunst.
Det har vært interessant å ta de delene
og finne ut hvordan de kan brukes i en 3D-animert film.
Jeg ville gjerne være effektsjefen
som sørget for at folk hadde plass
til å gjøre sitt beste.
Ikke si hva folk skulle gjøre,
men lage plass til at de kunne skinne.
Og ærlig talt begynte mye av det med Rona,
for hun er den mest samarbeidsvillige produksjonsdesigneren
jeg noen gang har jobbet med.
Jeg tror det utgjorde en stor forskjell for filmen
og for gleden folk fikk av å lage filmen.
Og det er tilliten og selvsikkerheten jeg får.
Dette er ikke bare vår første konsert.
Dette er vårt første skritt mot det å være kvinne.
Og vi må gjøre det sammen.
Meis venner heter Miriam, Abby og Priya.
De er nerdetroppen hennes.
De godtar henne uansett.
Rød panda eller ei.
Jeg så alltid det som en metafor for da jeg fant gjengen min.
- 4- - Town, her kommer vi!
Jeg elsker at Mei har disse viktige vennskapene.
Jeg er veldig sånn selv.
Jeg var alltid jenta som hadde to-tre bestevenner.
De særegne, tullete menneskene som fikk deg til å le,
like usikre på hva som foregikk.
Og på videregående ble vi invitert på fest
og sa: "Greit, kult."
Og så kjørte vi til festen og satt utenfor et øyeblikk,
og så sa vi: "La oss gå og kjøpe kake."
Og så spiste vi en hel kake i bilen og dro hjem.
Det handlet om venner som hører på det øyeblikket
når du sier: "Jeg er ubekvem med å gå inn.
"Jeg er ikke selvsikker nok,
"og jeg vil egentlig henge med dere."
Hei. Beklager at jeg er sen.
Å finne ut hvordan jeg var bekvem i rommet
og å finne stemmen min, tok en stund.
Da jeg begynte, var jeg absolutt mer nervøs.
Jeg var en av de få kvinnene i bildemanusavdelingen.
Det som hjalp veldig for meg,
var en støttegruppe for kvinnelige bildemanustegnere
som het Story Artistas,
ledet av Mary Coleman og Nicole Grindle.
De sa: "Jeg vil at dere skal bli bekvemme
"med å si høyt hva målene deres er."
Og jeg tror vi spiste lunsj da jeg forsiktig sa høyt:
"Jeg vil bli regissør."
Kult. Ja, jeg føler det sinnet.
Hun kaster seg opp. "Beklager at jeg ikke..."
Du kan spille Ming i litt mer sakte film.
- Ja. - Ellers ser det bra ut.
Har noen andre tanker? Tilbakemeldinger?
- Mei- - Mei, der er du.
- Hei, mamma... - Du er ti minutter sen.
Hva skjedde? Er du skadet? Sulten?
Ming er en man må passe seg for.
Hun er et søtt, uskyldig barn.
Hvordan våger du å utnytte henne?
Da Sandra Oh ble Mings stemme,
føltes det som om figuren begynte å ta form.
Jeg visste dere betød trøbbel.
Sandra er så morsom, men hun har stort register også.
Hun var den manglende biten i puslespillet Ming.
Albuen min har dobbelt ledd! Se! Jeg lager en perfekt sirkel!
Det var flott.
Med tanke på design tror jeg
du ville at hun skulle ha sterke skuldre
og tynne øyenbryn,
litt som kinesiske damer fra 1960-tallet,
- med qipao og slikt. - Jeg ville ha tradisjonell kinesisk
- blandet med Working Girl. - - - Ja.
Vi kunne ikke ha skrevet Ming uten innspill fra Lindsey
og andre mødre i filmen.
Jeg hadde kun perspektivet til en undertrykt tenåringsdatter.
Det hjalp veldig å høre den andre siden.
Du vet ikke alt. Du finner på det underveis.
Det jeg elsker med Ming, er at hun ikke er en ensidig standardfigur
og absolutt ikke som mor.
Som mor selv setter jeg pris på de øyeblikkene.
Sloane?
Før vi setter oss til middag, kan du minne meg på å svare på...
- Høstfestivalen? - Ja.
Man har samtaler og tenker:
"Er dette den rette samtalen å ha?
"Skal jeg ha en større mammarolle?
"Jeg vet ikke engang hva det er."
Du snakker om hjertesorg, dating, usikkerhet og kroppsbilde.
Jeg vet hva jeg føler rundt alt det,
men jeg vet ikke hva jeg skal si om noe av det.
Jeg vet ikke om jeg skal late som om jeg ikke har de problemene,
eller om jeg skal si at jeg har hatt alle.
Vi spøker alltid om at stakkars eldstemann er som den første pannekaken.
Du bare...
"Beklager. Jeg er ganske sikker på at vi roter til dette."
Med nr. tre burde det gå bra.
Hun får ikke noe å klage på.
Dere...
Svargreia er stengt.
Mamma!
- Greit. - Er det for sent?
Tydeligvis. Men det er greit.
- Klar? - Ja.
På en måte blir jeg mer overveldet av foreldrerollen enn jobben.
Jeg tror det er fordi jeg føler at det står mye mer på spill.
Alle valg man tar som forelder,
har like stor sjanse for å bli et flott minne
og en suksess i forholdet med dem
eller en enorm katastrofe
som de kommer til å snakke om resten av livet
som det pinligste som noen gang har skjedd dem.
- Hvem vil kle på seg? - Jeg!
Vi har begge jobbet hardt med karrierene våre,
og vi ble mødre sent.
Jeg tror at begge to har stor respekt
for hvor viktig jobben og karrieren er,
så vi prøver å beskytte det for hverandre.
På fredager er Paige her med barna. Vi har ikke barnepiken.
Og jeg har på en måte en slags oppfatning
av at jeg burde løpe til for å hjelpe alle ledige øyeblikk,
og det forventer hun ikke.
Det har gjort det så mye mer overkommelig
å kunne balansere de to tingene.
Ikke at det alltid er lett, men det utgjør en stor forskjell.
Dere rotet skikkelig i morges.
Det er utrolig å se de barna nå.
De er nesten 17 måneder.
Kanskje du hører Jack gråte i rommet ved siden av.
Det er litt hjerteskjærende, for jeg vil løpe til og hjelpe.
Det er også luksus å få se barna mine
så mye som jeg har i løpet av det siste året.
Jeg ville aldri ha fått sett dem så mye.
Jeg ville ha skyndet meg hjem fra jobb bare for å være med å legge dem.
Noen ganger ser jeg dem under middagen. Jeg får alltid legge dem.
Du får ikke den tiden tilbake.
Jeg synes det fungerer veldig bra.
- Greit. - Endelig versjon!
Jeg tror vi endelig fikk en slutt til sjette visning.
Og det tror jeg var fordi det tok lang tid for meg
å bearbeide mitt eget forhold med moren min
og prøve å finne ut hvordan jeg er en god datter for dem.
Jeg vet ikke hva løsningen er i det virkelige liv.
Skal du være tro mot deg selv eller hedre foreldrene dine?
Jeg vet ikke.
Det er en rotete blanding av begge. Det finnes ikke noe klart svar.
Før jeg ble mamma,
falt det meg ikke inn hvor vanskelig det var.
Jeg vet ikke hvordan folk gjør det, eller engang hvordan jeg gjør det nå.
Moren min har alltid støttet det jeg vil gjøre,
og hun har alltid bare trodd på at jeg vet hva som ser best.
Det ga meg mye frihet til å bli den kunstneren jeg er i dag.
Glad baby.
Da jeg var barn, separerte foreldrene mine seg,
og strebenen etter perfeksjon kom fra en følelse
av å ville være bra nok til å beholde moren og faren min.
Og kanskje...
Kanskje foreldrene mine ville vært sammen om jeg var en perfekt liten jente.
Ja.
Og...
Det løste seg på best mulig måte for meg.
Jeg føler at det gjorde meg ambisiøs.
Siden jeg fikk barn, er ikke verdien min,
den jeg er, så knyttet til andre.
Jeg føler at jeg er et komplett vesen,
og jeg er solid.
Jeg tror at alle som kan fortelle barn mens de
vokser opp eller opplever kaoset
av følelser eller mangel på kontroll,
lurer på om foreldrene elsker dem,
om de gjør det fortsatt om de er den de er,
eller hvem de er og hva andre barn vil at de skal være...
Vi trenger kunst generelt sett,
spesielt ting som skal være på en skjerm som barn kan se,
som sier at det er greit.
Jeg tror det er for foreldrenes skyld òg. Det er greit å se all galskapen,
og det er en naturlig del av livet du må komme deg gjennom
for å bli den du virkelig er.
Meilin sier hun ikke er som moren sin, og det er greit.
Og så innser hun at hun er selvstendig
og vil godta noe
som alle andre i familien har prøvd å stenge vekk.
Når hun blir den røde pandaen,
representerer den ved første øyekast alt hun ikke vil være:
annerledes og skille seg ut og føle at hun ikke kan styre seg
eller situasjonen sånn hun pleide.
Du kan ikke leve og bli den fantastiske personen du skal bli
om ikke noe rokker ved den følelsen av stabilitet.
Når du sier du skal godta den røde pandaen,
tror jeg det representerer å godta den delen av deg selv.
Det er greit å ikke ha kontroll hele tiden.
Det er greit å være rotete. Det er greit å være høylytt.
Det er greit å bli lagt merke til.
Om du ikke godtar det, er det en forbannelse.
Og om du godtar det, er det en gave som bare blir større.
Da Mei godtok det, åpnet hele livet seg for henne.
Det siste året med pandemien
har vært ulikt noe noen av oss har opplevd.
Det har vært utrolig vanskelig. Det har vært veldig stressende,
men dette er den morsomste filmen jeg har jobbet med,
så selv om folk bare får le litt,
synes jeg det er fantastisk.
Men den har også noe som går dypere
og som sier: "Det er greit."
Om du er forvirret og føler deg sprø og ikke vet hvem du er
og at du kanskje kan skuffe foreldrene dine eller deg selv,
så er det en naturlig del av å bli voksen.
Og om det kan være det vi gir
selv bare ett barn der ute, hadde det vært fantastisk.
Kom igjen. Flinke Cornflake.
Darren laget quiche i går.
Se, quichen din blir filmet.
Kult. Jeg liker designet deres.
- Der inne? - Ja.
Når hundene kommer inn og snorker høyt,
så høyt at de...
Tar du, Rona, Dylan til din ektemann?
Ja.
Gratulerer. Dere kan kysse hverandre.
Flink gutt. Fikk du det til?
Bra jobbet.
STEVE JOBS-BYGGET
Endelig versjon!
Strømmer nå på Disney+