Downloaded from YTS.MX
Când îmi vin idei,
de obicei, pornesc de la dorința primară
Official YIFY movies site: YTS.MX
de a vedea o drăgălășenie pe ecran,
după care caut semnificații, metafore și teme
care să justifice alegerea făcută.
Însă punctul de pornire este: „Ce drăguți sunt!
„N-ar fi super dacă ar fi uriași?”
Mor de nerăbdare!
- Cum îl cheamă pe masculul panda? - Tenzin.
Femela e mai bătrână, nu?
Nu credeam că-s așa de mici.
Panda roșii sunt foarte dulci.
Domee Shi - REGIZOARE
Acesta e motivul principal pentru care am vrut să fac un film despre ei.
Uneori pare să aibă burtică.
Au un corp cilindric, coada lungă și pufoasă
Rona Liu SCENOGRAF GENERAL
și botul ascuțit.
Coada are cam 45 cm.
Par o încrucișare între pisică, raton și urs.
COORDONATOARE EFECTE VIZUALE
Probabil și un strop de maimuță.
Uită-te la el!
Sunt animale solitare.
Nu comunică între ele.
Parcă ar fi adolescenți.
- Îmi place... - Ăla pare bătrân.
Am găsit multe paralele
între panda roșii și Mei și povestea ei.
Panda roșii sunt foarte atașați de mamele lor.
Dorm toată ziua.
Mănâncă bambus, deși nu ar trebui,
fiindcă nu le asigură suficiente substanțe nutritive.
Îmi imaginez că sunt ca niște adolescenți leneși,
care mănâncă chipsuri și dorm toată ziua.
Sunt o specie nativă din China.
În plus, culoarea blănii este roșu cu alb.
Deși e un animal din China, culorile apar și pe drapelul canadian.
Mi s-a părut animalul perfect
pentru povestea noastră despre o adolescentă chinezo-canadiană.
Eu sunt Meilin Lee.
Și, de când am împlinit 13 ani, am făcut ce-am vrut.
Eu hotărăsc 24/7, 365.
Roșu aprins este despre Mei,
o fetiță chinezo-canadiană care locuiește în Toronto în anul 2002.
E ceva foarte specific.
E povestea relației mamă-fiică.
În esență, este un film despre maturizare,
despre descoperirea identității și acceptarea acesteia.
- Mei- - Mei!
Vin!
Viața lui Mei se schimbă radical când se trezește într-o dimineață
și descoperă că e o panda roșie blănoasă, de vreo doi metri și jumătate.
Își dă însă seama că poate controla transformarea
și că, dacă rămâne calmă și netulburată tot restul vieții,
va rămâne om și totul va fi bine.
Da!
Dar viața nu merge așa.
La naiba!
Mamă!
ACCEPTĂ-ȚI PANDA INTERIOR
Panda roșu este o metaforă a magiei pubertății.
Vedem o fetiță
care credea că are totul sub control
și care devine deodată o ființă uriașă, păroasă și mirositoare,
o epavă emoțională.
4*TOWN pentru totdeauna?
Acest panda este incredibil de drăgălaș.
În plus, corespunde acelui moment delicat din viața oricărei fete.
Într-un fel, e cel mai cumplit moment.
Nu ești nici copil, nici adult.
Săraca fată se uită în oglindă
și vede că i-a crescut păr peste tot, miroase,
e uriașă și nu mai încape pe ușă.
Panda Mei nu e complet stăpână pe situație.
Acum se distrează de minune, acum este dată peste cap.
Din câte îmi amintesc,
seamănă foarte mult cu adolescența mea.
E o poveste a corpului, a emoțiilor.
Gravitează în jurul acestor întrebări: „Aș putea accepta situația?
„Aș putea să mă mai iubesc
„știind că am devenit ceva cu care nu sunt obișnuită?”
- Totul decurge conform planului. - Corect.
SALA DE ARTĂ ROȘIE
Pentru prima dată în cariera mea,
toate pozițiile de conducere cheie ale filmului sunt ocupate de femei,
fapt care creează o atmosferă diferită.
Este pur și simplu incredibil
că avem doar femei în pozițiile de conducere.
De-a lungul întregii mele cariere, am participat la ședințe
în care eram una dintre puținele femei.
Acum, faptul că fac planuri înconjurată doar de femei
e ceva nou pentru mine, de-a dreptul suprarealist.
Totul e diferit la acest film.
N-aș ști cum să răspund la întrebare fără să încep cu Domee.
E o fetiță cuminte. Așa cum eram și eu.
Am auzit despre Domee
grație unuia dintre videoclipurile sale de animație, de zece secunde.
Eram la facultate când am văzut ceva publicat de ea pe blogul propriu.
Era un hamster care dansa pe muzica unei trupe de K-pop.
„Cine e fata asta?
„Probabil că va fi o regizoare amuzantă într-o zi.”
Când am început să lucrez la film,
eram hotărâtă să fac ceva diferit.
O să ne dedicăm patru, cinci ani din viață acestui film.
Să facem ceva de amploare!
Sunt Domee Shi, regizoarea filmului Roșu aprins,
și, de când am început să lucrăm la el,
am spulberat convenții și am făcut lumea să râdă zi și noapte, 365 de zile pe an.
Prin lege, doar de la 9 la 17, 261 de zile pe an.
PRODUCĂTOAREA NR. 1
roșu
Pentru filmul ăsta, purtăm ce vrem,
spunem ce vrem
și nu vom ezita să facem și roata din senin
dacă ne vine cheful.
Domee e o forță a naturii.
E primul lungmetraj pe care-l regizează.
A trecut ceva vreme de când am lucrat cu un regizor debutant
și îmi place la nebunie.
În concluzie, bun venit în universul Roșu!
ROȘU
Lumini? Intensitate.
S-a schimbat ceva? Da!
- Bun venit tuturor! - Ignorați camera de filmat!
- Nu e acolo. - Nu priviți aici!
Realizarea acestui film seamănă cu un maraton.
În primii doi ani, am fost doar eu,
Julia, scenarista noastră,
Julia Cho - SCENARISTĂ
șefa storyboard, Rosie Sullivan,
STORYBOARD
echipa de ilustratori și Nick, montorul.
Nicholas C. Smith MONTOR
Și am lucrat la bobine.
Da, parcă ai fi pe o corabie de pirați.
Toată lumea trage din greu la aceste desene,
din dorința de a o face pe regizoare să reacționeze.
Am început să lucrez cu ea și, în scurt timp,
mi-am dat seama că o femeie impresionantă,
cu o viziune foarte clară.
Apoi se transformă.
Imaginați-vă că arată ca fundalul unor benzi desenate.
Mulțumesc, Margaret. Felicitări!
Are un stil unic de a concepe filmele,
de a-și transmite viziunea,
simțul umorului, tonul.
Mă gândeam să vă prezint asta, să vedeți dacă merge în lumea noastră.
- Asta e ceea ce căutăm? - Da. Scuze!
Simt că trebuie să mă port mai mult ca o regizoare, din cauza camerei.
Echipa s-a mărit treptat.
Ca să vă faceți o idee generală despre clădirile din fundal.
Asta mă duce cu gândul la Toronto, la clădirile vechi.
Iar anul trecut a luat proporții.
În timpul pandemiei.
Ca un făcut,
cea mai aglomerată perioadă a coincis cu cea în care am lucrat de acasă.
Bună, Frankie, scumpule.
Probabil că nu e ceva evident,
însă producția de filme e un efort uriaș de echipă,
prin urmare, cu cât colaborezi mai mult cu cei din jur,
cu atât mai bun va fi filmul.
Când tocmai ieșeam pe ușă, fiindcă eram trimiși acasă,
Domee a propus să ne vedem online la o cafea,
ca să ținem legătura cu echipa.
Ni s-a părut tuturor o idee grozavă.
La început,
era pur și simplu fantastic să poți vedea
mai mult de trei persoane în viața ta.
De asemenea, era grozav să discutăm săptămânal cu regizoarea.
... problemele lui Mei din actul doi...
Chiar dacă uneori nu-s multe noutăți,
simțeam că se creează o legătură.
Începem cu câteva nominalizări de la echipa noastră cu filmările zilnice.
Am rămas surprinsă
pentru că, de obicei, participau o sută și ceva de persoane.
Vă mulțumesc!
Excepțional de prost și dezacordat. Dar mi-a plăcut mult.
Pentru un 2021 mai bun!
Ne reunim în cea mai bună formulă posibilă în timpul unei pandemii,
având o echipă de producție uriașă, așa că e super.
În acest film lucrez drept coordonatoare a efectelor vizuale.
Prima femeie pe acest post la Pixar în 20 de ani.
Timp de aproape 15 ani am fost directoare de imagine,
așa că mai toată cariera mea la Pixar s-a axat pe lumini,
gândindu-mă cum să fac cel mai frumos film posibil,
cum să ofer echipei de lumini cea mai bună experiență.
Puțin din asta aici, deși ar reflecta lumina.
Cum să interacționez cu regizorul,
cum să mă coordonez cu alte departamente, cum să fac ceva inovator.
Iar acum sunt pe un post nou,
supraveghez departamentul tehnic și o parte din cel creativ.
Fac parte din echipa de conducere a acestui film.
În paralel, am devenit mamă.
Am gemeni, un băiat și o fată.
Nu cred că mă gândisem vreodată că o să am copii.
Sunt zile când mă simt complet depășită.
A trecut deja un an și jumătate de când sunt mamă.
Și sunt pe acest post de doi ani.
Ador ambele lucruri și mi-e greu să-mi imaginez viața fără ele.
Și m-am căsătorit cu minunata mea soție.
- Bună! - Bună!
A venit mami!
Bună, copii!
Paige este comandantă de batalion în brigada de pompieri a comitatului Alameda.
E femeia cu cel mai înalt grad din secția respectivă,
lucru de care sunt infinit de mândră.
Ei nu-i place să mă laud cu ea, însă mie îmi place la nebunie.
E unul din subiectele mele preferate.
Poți să sari la genericul de final?
Îl ducem la 2.30.
Ea e Lindsey Collins, producătoarea filmului Roșu aprins.
Producătorul e cel care dirijează acest circ uriaș.
- Maestrul de ceremonii? - Da.
Când lumea se panichează, Lindsey spune: „Hai să facem un plan!
„Hai să vedem cum facem!”
Ca să putem termina la timp,
vom colabora foarte strâns, ceea ce sună minunat.
Lindsey e foarte inteligentă. Mereu e cu un milion de pași înainte,
ca eu să mă pot concentra pe ce se întâmplă în prezent.
Eu excelez când lucrez în cadrul unor limite și constrângeri,
iar ea s-a priceput de minune să le definească,
ca eu să am cu ce lupta.
Ca să definim firul narativ puțin mai clar...
Simt că am învățat enorm doar urmărind-o și lucrând alături de ea.
Producătorul e un partener al regizorului,
atât un partener de creație, cât și unul care gestionează echipa
și aduce în jurul regizorului persoanele potrivite.
Participi la toate ședințele,
oferi mereu soluții care să avanseze firul narativ
și contribui la progresul producției, atât la un nivel administrativ,
cât și la unul emoțional, creativ.
- Pe bune! - Mersi, Rona.
Îmi place când...
Ea e Rona Liu.
Ea e scenograful general al filmului Roșu aprins.
Scenograful general e prima persoană cooptată în echipă
după producător și regizor.
Valorile ar urma să fie extrem de comprimate.
Asta pentru că, de la bun început,
acesta are rolul de a stabili aspectul filmului,
de la personaje la decoruri, de la culoare la tonalitate și stil.
Rolul meu este să colaborez strâns cu regizoarea
și să mă asigur că viziunea ei se transpune
pe ecran, prin intermediul tuturor departamentelor.
Bine ați venit!
Astăzi vom începe
cu Athena și conturarea costumului de panda.
În privința cozii,
partea mai deschisă la culoare poate fi ușor roșie.
Știu că ofer informații de care au nevoie ceilalți ca să-și facă treaba.
Să accentuăm cele două laturi unde se află steaua și inima.
Cea mai importantă cerință din fișa postului e să mă asigur
că toată lumea este mulțumită cu munca depusă.
Bine.
Bravo tuturor! Mulțumesc!
- Mersi. Pa! - Mersi!
Faptul că sarcina mea s-a suprapus cu perioada de vârf
m-a făcut să am mai multă încredere în echipa mea.
E prima dată în viață
când nu mi-a fost rușine să-i zic Sophiei, șefa mea,
că trebuie să trag un pui de somn.
Are logică.
Unde ne aflăm, Rona?
Suntem în camera de zi.
Pe aici se intră în casa noastră.
Aceasta e pisica noastră.
Iar el e viitorul meu soț.
Ne căsătorim pe Zoom vineri.
Suntem logodiți de mult timp. Ne-am zis că acum ar fi momentul oportun.
Da.
Să ai posibilitatea să te detașezi,
să vorbești cu cineva drag și să-l întrebi cum i-a fost ziua,
faptul că amândoi am găsit pe cineva față de care ne simțim legați
ne-a fost de mare ajutor.
Sunt singură la părinți,
iar tata era plecat des în interes de serviciu.
De cele mai multe ori, eram doar eu cu mama.
Mergeam în excursii cu autocare chinezești.
Ea alegea destinațiile.
Mergeam în Atlanta,
Halifax,
Insula Prinț Edward,
nu neapărat cele mai palpitante locuri,
însă petreceam mult timp împreună, în autobuz, și discutam.
A fost plăcut la început,
însă, după cum se întâmplă de obicei, crești și te schimbi,
vrei să ai prietenii tăi, viața ta.
Filmul surprinde această tranziție.
Îmi place lumina.
Îmi place totul în această secvență.
Felicitări!
A trecut mult timp de când am avut 13 ani.
Îmi aduc aminte că erau multe suișuri și coborâșuri.
E o perioadă agitată în viața unei persoane,
cu precădere a unei fete.
Chestiile minore capătă multă importanță.
Un lucru pe care azi îl adori mâine îl detești.
Nici măcar nu-mi plăceau 4*TOWN anul trecut,
iar acum sunt cea mai tare chestie
care mi s-a întâmplat vreodată.
Filmul are o dimensiune foarte personală.
Se inspiră masiv din copilăria mea în Toronto,
din faptul că eram copilul unic al unor părinți supraprotectori.
Vom participa la o discuție pe Zoom, cu părinții mei,
care ne vor prezenta toate operele artistice
pe care le-am creat eu vreodată.
Le-au adunat pe toate.
Da, pe toate.
Iată-i pe părinții mei!
Bună!
- Bună, Domee! - Bună!
Cum merge treaba? E ciudat să vă treziți cu o echipă de filmare în casă?
Da, suntem înconjurați de oameni.
Ai mei locuiesc în Toronto, Canada.
În aceeași casă în care am crescut,
care pare neschimbată la fiecare vizită.
I-ai scris o scrisoare lui Moș Crăciun în care îi cereai zăpadă.
Da, iar tu ai răspuns în locul Moșului.
Dragă Domee, Îți mulțumesc pentru scrisoarea drăguță.
Sunt foarte mulțumit de rezultatele tale.
De ce ar spune Moșul așa ceva?
Te-am rugat să scrii câte o poveste în fiecare săptămână.
Din 1998 în 2003. Uite, arată perfect.
A scris cuprinsul, introducerea.
Te rog să citești puțin din introducere.
Culegerea compunerilor lui Domee Shi din clasa a IV-a până într-a VI-a.
Lui Domee îi plăcea să scrie și să deseneze când era mică.
Tata m-a învățat să desenez,
iar mama m-a încurajat să scriu.
Sunt atât de impresionat de lucrarea asta.
Asta e...
- Conexiunea Wi- - Fi e nasoală.
... lucrare.
Când mă laudă și el, nu se aude.
Nu a fost niciodată atât de generos cu laudele. Hai!
Vezi?
Domee Shi Animație, 2011
Da. De ce e... E atât de mare!
Camera de zi
se transformă într-un altar tot mai mare dedicat mie.
E clar că mă iubesc,
deși ai zice că sunt moartă.
Aici aveai șase ani
și am primit cetățenia canadiană.
Da, mi-l amintesc pe judecător.
Am auzit că ați păstrat toate caietele mele cu desene.
Hai să le frunzărim împreună!
- Pokémon. - Da, Pokémon.
Eram în gimnaziu.
În liceu am început să desenez oameni frumoși.
Băieți. Dacă sunt desene cu băieți, sunt din vremea liceului.
Ce zici de ăsta?
Dumnezeule!
Ce jenant!
Am participat la un concurs de desen pentru fani,
în care trebuia să-i desenăm pe copiii lui Draco.
Gata, hai să ne uităm la alt caiet!
Devon.
Pot să vă reamintesc cum arată bărbații adevărați?
4*TOWN!
Sunt multe momente comice în adolescența fetelor,
despre care nu se povestește, așa că abia aștept să arăt publicului
ce ciudate pot fi fetele,
pentru că eu așa eram, ca adolescentă,
ca tânără și acum.
Ador faptul că Mei e o tocilară sigură pe sine,
fără nicio urmă de regret.
Mi-aș fi dorit să fiu ca ea.
În Mei se regăsesc multe elemente din mine.
Îndrăzneață, zgomotoasă, nu-i pasă de ce cred ceilalți.
Accept și admit toate etichetele.
Deși eram tocilara supremă.
Nu conștientizam acest lucru, iar asta m-a ajutat.
Ea nu își pune la îndoială identitatea
și luptă împotriva așteptărilor.
În sinea sa, însă, a știut întotdeauna cine este
și a fost mereu îngăduitoare cu sine.
Îmi amintesc că eram așa la un moment dat, după care am ajuns la vârsta critică,
când am devenit foarte timidă din cauza acneei.
Apoi am devenit conștientă de corpul meu. Asta am încercat să explorez
prin transformarea lui Mei într-un panda roșu.
Dintr-o fată stăpână pe viața ei,
într-o tânără luată prin surprindere de magia pubertății.
O să fie bine.
Nu, n-o să fie! Vrei să ieși?
Poftim?
Rosalie Chiang VOCEA LUI MEILIN LEE
Vorbești serios?
Mi-am dorit o voce unică pentru Mei.
Mi-am dorit o voce autentică de fată.
Incredibil! A fost cea mai tare chestie!
Așa că am găsit-o pe Rosalie Chiang.
Ți-e rușine că trebuie să o refuzi, pentru că e mama ta.
Avea o voce fantastică,
cu o imperfecțiune fermecătoare.
Era important să o desenăm pe Mei așa cum ne vedeam noi însene.
Are fața rotundă, gleznele groase.
Am adoptat stilul ei de frumusețe butucănoasă.
Este estetica pe care am folosit-o atât la personaje, cât și la decoruri.
Ne uitam una la alta și am exclamat: „Avem alunițe.
„Și ea ar trebui să aibă.”
- Apoi tu ai zis: „Rona, ai...” - „Ai buze haioase.”
„Ai o adâncitură în buză. Hai să o adăugăm.”
„Rona, ai sprâncene rare.”
Când o anumită trăsătură a mea este lăudată, iar regizoarea
insistă să o transfere personajului principal,
începi să te întrebi de ce ai urât-o atât de mult.
Jin. Jin! Se întâmplă!
Ce faci?
Pentru mine, povestea asta e viața mea de zi cu zi.
Îmi pare rău să recunosc, dar mă identific mai mult cu mama
decât cu personajul principal, pentru că am trei copii adolescenți.
Sunt înconjurată de adolescenți, hormoni și pubertate la muncă.
După care, acasă, sunt în egală măsură, dacă nu chiar și mai mult,
înconjurată de pubertate și hormoni.
Cine plimbă câinele?
Vă duceți cu ei împreună sau separat?
Pa. Mersi!
Sunt așa de manierați.
De obicei, nu merge așa de ușor.
Regula numărul unu în familia mea? Onorează-ți părinții!
Sunt ființele supreme care ți-au dat viață...
Ce poți face în schimb este
fiecare lucru pe care ți-l cer.
Cred că amândouă am crescut sub presiunea dezideratului
- ... de a ne face părinții mândri. - Da.
Am simțit această presiune.
Eram foarte încordată.
Vânam notele mari.
Voiam să fiu întruchiparea fetei perfecte.
Nu cer niciodată nimic.
- Toată viața am fost perfecta Mei- - Mei. Îndatoririle la templu, notele...
- Vioara! - Step dance.
Da. Am fost atât de cuminți!
Dacă oricum n-au încredere în noi, atunci ce rost are?
Mei duce o luptă în acest film,
e divizată între datoria de a rămâne fetița cuminte a mamei
și de a-i da ascultare bestiei interioare.
E un conflict universal, prin care trec numeroși copii,
cu precădere cei imigranți. Ei simt mult mai stringent obligația
de a duce mai departe moștenirea familiei, de a se asigura că sacrificiile
venirii într-o țară nouă nu au fost în van. În plus, te afli într-o țară nouă,
treci printr-o sumedenie de experiențe minunate,
pe care părinții tăi nu le-au avut în copilărie.
Ești prinsă între două lumi.
Asta am vrut să surprind la Mei.
Asta, și faptul că e cu adevărat prinsă între a fi fată și a fi panda.
Am imigrat în SUA când aveam zece ani,
iar mama mea este bine ancorată în rădăcinile ei orientale.
Când am sosit aici,
eram micuța chinezoaică cuminte, un rol pe care-l cunoșteam bine.
Pe măsură ce am fost expusă la cultura occidentală
și la ce înseamnă să fii un adolescent american,
eu și mama am început să intrăm în conflict.
A trebuit să găsesc o modalitate de a umple golul
între rolul de fiică ascultătoare,
între a-mi rămâne fidelă mie însămi și a fi o bună prietenă.
În clasa a VIII-a am cunoscut-o pe prietena mea cea mai bună, Aya Alaadel.
Ea m-a învățat
că fetele pot spune alfabetul râgâind.
Că fetele vor să joace jocuri video.
Că, dacă te împiedici și cazi cât ești de lungă, poți să râzi de tine.
Nu trebuie să-ți fie rușine de deciziile luate,
de greșelile făcute, de cine ești.
Mi-a deschis ochii cu adevărat!
Acesta este Bao.
- E... - Primul tău copil.
- Primul nostru copil. - Al nostru.
Primul nostru copil.
Rona i-a desenat năsucul ăsta simpatic.
După nasurile noastre.
Semeni cu mama ta.
Lucram la un scurtmetraj, care a devenit Bao,
iar Rona a fost printre primele persoane pe care le-am implicat în poveste.
Am apreciat faptul că poate picta, că are bun gust
și că e de treabă.
Mi-am zis că am nevoie de o artistă care să ducă filmul la un alt nivel.
Sinceră să fiu, te-aș urma până la capătul Pământului.
Consider că Domee are o minte sclipitoare.
Simt că rezonăm și că putem fi foarte deschise
una față de cealaltă.
Avem gusturi suficient de diferite
încât să putem colabora și crea mai bine împreună
decât dacă am lucra separat.
Bună, Bart! Bună, Lisa!
În film, Mei și familia ei dețin și au grijă de un templu de familie.
Am făcut mai multe excursii
la mai multe temple istorice din California,
construite de primii imigranți chinezi,
ca să ne facem o idee cum arată aceste temple comunitare.
În plus, am locuit cu bunica în spatele unui templu, în China,
și păstrez amintiri frumoase.
Făceam lumânări, pe care le vindeam vizitatorilor templului.
Am învățat cum să mă rog corect alături de bunica.
Când am ajuns să construim platoul pentru templu și să-l decorăm,
mi-a plăcut să văd că toate detaliile surprinse în temple
prind viață în fundal.
De exemplu, sticla de ulei.
Sau produsele de curățenie ascunse într-un colț.
Templele există de pe vremea Goanei după aur.
Toți acești imigranți care au venit cu atât de puțin
au reușit să înjghebe un colțișor din locurile natale.
Mi s-a părut întruchiparea spiritului de imigrant,
întruchiparea mea și a Ronei
și a manierei în care, grație artei,
ne inspirăm din cultura orientală și occidentală.
Să le facem fețe cu forme similare? Să fie sub formă de clopot?
Îmi amintesc că ai spus: „Rona, nu e un film chinezesc.
„Este un film despre adolescență,
„în care personajul principal se întâmplă să fie chinez.”
Trebuie să accesăm mentalitatea unei fetițe de 13 ani, care, în 2002,
crește în Toronto.
- Ce făceam noi când aveam 13 ani. - Da.
Ne plăcea Sailor Moon. Ne plăcea să privim anime.
Comunitățile de fani m-au atras către anime.
Desenam personajele cu pasiune. Aveam un caiet secret.
Te înscrii într-o comunitate online, desenezi pe baza originalelor,
ceilalți comentează pe marginea lor,
iar asta te încurajează să desenezi mai mult.
Asta m-a încurajat să continui să desenez.
În copilărie, era o adevărată evadare.
Știu că am rădăcini asiatice, dar am urmat o școală de albi.
Mi-a plăcut să mă știu conectată la dimensiunea asiatică a ființei mele.
Nu aveam prieten,
așa că îmi plăcea să citesc despre băieți.
Da, și multe povești sunt desenate și scrise de femei.
Multe povești sunt spuse dintr-o perspectivă feminină.
Ele sunt eroinele,
ele salvează situația sau îi schimbă pe băieți
și îi fac să se îndrăgostească de ele.
Asta e casa mea. El e prietenul meu, Darren.
Numeroasele mele console de jocuri.
Le-am folosit ca să alung stresul în carantină.
Aici am un album de artă Miyazaki
despre Muzeul Ghibli.
Mi-am luat carpeta asta în carantină.
Lui Diane îi place foarte mult.
Unde-i Diane? Diane?
Nu te speria!
Nu te speria! Vino-ncoace!
Te-am prins!
O să iasă ea. E timidă.
Mi-ar plăcea și mai multă viteză
când se transformă în panda și se avântă înainte.
Întregul film este un omagiu adus animeului.
Se vede în expresii, în interpretare,
în ochii strălucitori ai lui Mei
când vede un băiat pe care îl iubește nespus.
Mei?
- De ce te uiți la Carter Murphy- - Mayhew?
Avem multe specialiste în echipa de producție
în ceea ce înseamnă să fii fată de 13 ani.
Fără îndoială, este o experiență trăită,
pe care o imprimăm filmului,
poate că într-o mod diferit
decât aș fi putut face într-un film ca WALL-E.
Scena în care Mei intră sub pat
și pare să intre în transă,
începe să deseneze imagini sexi, este răscolită de conflictul interior:
„De ce am desenat așa ceva?”
Eu nu m-am băgat sub pat ca să desenez,
dar, când aveam 11 ani, aveam un cârlig de rufe
și eram îndrăgostită lulea de o femeie mai în vârstă,
fără să știu că eram lesbiană pe atunci.
Îmi aduc aminte că i-am desenat numele
pe cârlig, după care, pe partea cealaltă,
i-am trecut numărul de pe tricoul de sportivă.
Aveam cârligul pe birou și îl admiram din când în când.
Genul de prostioare pe care le faci.
Înțeleg ce face Mei.
Oare așa ar arăta din profil?
Știai că mi-am făcut griji? „Oare sunt pregătită?”
- Să fii scenografă? - Da. „O să mă descurc?”
Amândouă am mai lucrat la scurtmetraje, însă e primul tău lungmetraj...
E și debutul meu ca scenografă de lungmetraj.
M-am gândit că, pentru că am eu emoții să debutez ca regizor,
vei avea și tu emoții în privința scenografiei,
însă, în naivitatea mea, m-am gândit:
„Cât de greu poate fi să regizezi un lungmetraj?”
Sinceră să fiu, mi-a fost frică la început.
Domee te intimida.
Pe bune... Erai foarte talentată și...
O să fiu o divă.
Nu-mi făceam griji din cauza asta.
Dar a fost și benefic,
pentru că, deși sunt în această branșă de ceva vreme,
m-ai făcut să pun sub semnul întrebării unele lucruri.
Am început să lucrez la Pixar în mai '97, la Aventuri la firul ierbii.
Lucrasem în animația tradițională,
însă, la vremea aceea, animația pe computer era cu totul altceva.
Îmi amintesc că aveam un caiet în care îmi notam întrebările.
„Ferma de randare e o grădină zoologică?
„Ce e un cookie? E de mâncare?”
Îmi ziceau: „Nu, nu e de mâncare.” Un cookie nu e un fursec.
Aveam întrebări cu nemiluita.
Am căutat-o pe Danielle,
fiindcă nu te judeca și îți dădea răspunsuri clare și concise.
Când exportăm actul trei,
putem face ceva care să fie doar cu muzică...
Unul dintre lucrurile care-mi place mult la Pixar
este că pot pune întrebări
cu aceeași libertate și siguranță ca în prima zi.
Am adoptat această filozofie.
Îi încurajez și pe alții să facă la fel la început de drum.
Dacă nu știi ceva,
probabil că nu ești singurul de acolo care nu știe, așa că întreabă.
Am început astea de dimineață.
Evaluare lumini WALL-E 2008
Nu da cu barda!
Cu puțin înainte să fiu numită directoare de imagine la WALL-E,
mă gândeam: „Nu cred că am stofă pentru așa ceva.
„Poate în vreo 10, 15 ani.”
Minunat!
Pe ăsta l-am iluminat în cinci minute.
Apoi Andrew Stanton m-a rugat să fiu directoare de imagine la WALL-E,
iar eu am fost îngrozită, pentru că nu credeam că mă pricep.
Cred că amândouă îi datorăm multe lui Andrew.
Amândouă am fost încurajate fără să ne fi gândit să o cerem,
însă el ne-a invitat în echipă.
A fost o experiență extraordinară.
Totodată, jumătate din timp a fost înspăimântător,
când încercam să înțeleg cum să rămân fidelă identității mele
și să reușesc,
deși, de multe ori, simțeam că nu știu ce fac.
Apoi am decis
să abordăm aspectul din următoarea perspectivă:
„Cum ieșim din șablonul Pixar? Cum aducem ceva nou?”
Încercam să forțăm limitele stilului,
atât pentru narațiune, cât și pentru imagine
și aspectul lucrurilor,
folosind câteva elemente desenate manual,
peste care am presărat influențe artistice asiatice.
A fost foarte interesant să luăm aceste piese
și să ne dăm seama cum să le aplicăm într-un film de animație 3D.
Eu mi-am dorit să fiu o coordonatoare de efecte vizuale
care să se asigure că oamenii aveau libertatea
de a da ce-i mai bun.
Nu să le spun ce să facă,
ci să le dau libertatea să se manifeste.
Și, sinceră să fiu, totul a început cu Rona,
care este scenografa cea mai înclinată spre colaborare
cu care am lucrat vreodată.
A avut un impact uriaș asupra filmului
și asupra plăcerii cu care s-a lucrat la acesta.
Iată câtă încredere în mine capăt!
Ăsta nu e doar primul nostru concert.
E primul nostru pas spre feminitate.
Și trebuie să-l facem împreună.
Prietenele lui Mei sunt Miriam, Abby și Priya.
Ele formează echipa tocilarelor.
Ele o acceptă fără rezerve,
indiferent că e panda sau nu.
Este metafora perfectă pentru momentul în care mi-am găsit gașca.
4*TOWN, venim!
Îmi place că Mei are prietene bune.
Mă regăsesc în ea.
În copilărie, am avut mereu două, trei prietene bune,
genul de tocilare ciudățele, care te fac să râzi,
dar, în egală măsură, sunt nesigure pe ele.
În liceu, când eram invitate la o petrecere,
acceptam cu entuziasm.
Ne duceam până acolo, așteptam afară cam un minut,
apoi ziceam: „Hai să mâncăm tort.”
Apoi mâncam un tort întreg, în mașină, și plecam acasă.
Sunt genul de prieteni receptivi,
cărora le poți spune că nu ai chef să intri,
că nu te simți în largul tău
și că nu-ți dorești decât să-ți petreci timpul cu ei.
Bună! Scuze pentru întârziere.
A durat ceva până m-am simțit în largul meu
și mi-am găsit vocea.
Aveam mult mai multe emoții la început.
Eram una dintre puținele femei din echipa de scenariști.
De mare ajutor mi-a fost
grupul de sprijin pentru scenariste,
numit Story Artistas,
moderat de Mary Coleman și Nicole Grindle.
Ne încurajau să ne simțim în largul nostru,
să ne definim obiectivele cu voce tare.
Odată, la un prânz, am spus cu timiditate:
„Vreau să fiu regizoare.”
Super! Da, chiar se simt furia.
Sare în sus, spunând: „Îmi pare rău că nu...”
Ai putea să o redai și pe Ming cu încetinitorul.
- Bine. - În rest, arată bine.
Mai are altcineva observații, idei?
- Mei- - Mei, aici erai!
- Bună, mamă! - Ai întârziat 10 minute.
Ce s-a întâmplat? Ești rănită? Ți-e foame?
Ming e o forță a naturii.
E doar o copilă dulce și inocentă.
Cum îndrăznești să profiți de ea?
Când Sandra Oh a devenit vocea lui Ming,
părea că personajul ei a început să prindă contur.
Știam eu că faceți probleme.
Sandra e foarte amuzantă, dar are și o gamă mare de emoții.
A adăugat piesa lipsă din puzzle-ul Ming.
Am un cot dublu articulat! Uite! Pot face un cerc perfect!
Minunat!
În ceea ce privește desenul,
tu ai vrut să aibă umeri puternici
și sprâncene subțiri,
cum arătau chinezoaicele din anii '60,
- ... cu qipao. - Stil tradițional chinezesc
- ... împletit cu O femeie face carieră. - Da.
N-am fi putut contura personajul Ming fără aportul lui Lindsey
și al altor mame din echipă.
Eu am abordat asta exclusiv din punctul de vedere al adolescentei oprimate.
Mi-a fost de mare ajutor să aud și cealaltă perspectivă.
Nu știi totul, așa că inventezi pe parcurs.
Îmi place faptul că Ming nu este un personaj unidimensional, banal,
cel puțin nu ca mamă.
Fiind eu însămi mamă, apreciez asemenea momente.
Hei, Sloane!
Amintește-mi, te rog, înainte să stăm la masă să trimit răspuns la...
- Invitația la festival? - Da.
Discuți cu ei și te întrebi:
„Oare e normal să discutăm despre așa ceva?
„E cazul să-mi intru mai mult în rolul de mamă?
„Nici nu știu care ar fi.”
Discuți despre inimi frânte, întâlniri, nesiguranță, imaginea de sine.
Știu ce părere am despre aceste subiecte,
însă nu știu ce ar trebui să spun despre ele.
Nu știu dacă trebuie să mă prefac că nu am acele probleme
sau dacă ar trebui să spun că le-am avut pe toate.
O glumă de-a noastră zice că primul copil e ca prima clătită.
Săracul!
„Îmi pare rău, amice, cred că am dat-o-n bară.”
La al treilea o să ne iasă.
Al treilea nu o să aibă motive să se plângă.
Auziți...
Timpul de răspuns la invitație a expirat.
Mami!
- Bun. - E prea târziu?
Așa s-ar părea. Dar nu-i nimic.
- Ești gata? - Da.
Într-un fel, meseria de părinte e mai copleșitoare decât profesia.
Probabil pentru că miza e mult mai mare.
Fiecare decizie pe care o iei ca părinte
are șansa să devină o amintire fantastică
și o reușită în relația cu copiii
sau un dezastru uriaș,
pe care-l vor pomeni tot restul vieții
drept cel mai jenant lucru care li s-a întâmplat.
- Bun. Cine vrea să se îmbrace? - Eu!
Amândouă am făcut eforturi uriașe în carieră
și suntem mame târzii.
Prin urmare, ambele apreciem enorm
importanța muncii și a carierei
și încercăm să ne protejăm una pe cealaltă.
Vinerea, Paige stă cu copiii. Bona nu vine.
Mă asaltează mereu gândul
că, dacă am o pauză, ar trebui să dau o fugă acasă, să o ajut,
însă ea nu are asemenea așteptări.
E mult mai ușor așa
să echilibrezi cele două aspecte.
Nu că ar fi ușor întotdeauna, însă contează enorm.
Văd că nu v-ați încurcat cu distrusul casei!
Nu-mi vine să cred că plozii ăștia
au aproape un an și cinci luni.
Cred că-l auziți pe Jack plângând în camera cealaltă.
Mi se cam rupe inima, pentru că vreau să mă duc să-l ajut.
A fost un lux fără egal să îmi pot vedea copiii
atât de mult cât i-am văzut în ultimul un an și ceva.
N-aș fi reușit în ruptul capului să-i pot vedea atât de mult.
Aș fi alergat acasă de la serviciu doar ca să-i prind la culcare.
Uneori îi prind la cină. Întotdeauna îi culc eu.
Momentele acestea nu se mai întorc.
Da, cred că e de efect.
- Bine. - Gata!
Cred că a fost nevoie de șase proiecții ca să avem un final.
Și asta pentru că a durat mult
să-mi deslușesc relația cu mama
și să înțeleg cum să fiu o fiică bună pentru ei.
Nu că aș ști care este soluția în viața reală.
Să fii sincer cu tine însuți sau să îți respecți părinții?
Nu știu.
E un amestec tulbure din ambele variante. Nu există un răspuns clar.
Înainte să devin mamă,
nu m-am gândit nicio clipă ce greu va fi.
Nu știu cum reușesc oamenii și nu știu cum reușesc eu.
Mama mi-a sprijinit enorm aspirațiile
și a crezut întotdeauna că eu știu ce e mai bine.
Asta mi-a dat libertatea să ajung artista care sunt acum.
Copil fericit!
Părinții mei s-au despărțit când am crescut,
iar năzuința mea spre perfecțiune a venit din dorința
de a fi un copil foarte bun, astfel încât ai mei să nu se despartă.
Și, poate...
Și poate că, dacă sunt o fetiță perfectă, părinții mei rămân împreună.
Da.
Și...
Rezultatul a fost ideal pentru mine.
M-a făcut o persoană ambițioasă.
De când am născut, valoarea mea,
identitatea mea nu mai este legată de alții.
Mă simt întreagă
și tridimensională.
Trebuie să le spunem copiilor,
în perioada în care cresc și trec printr-o furtună
de emoții și incapacitate de a se controla.
„Mă iubesc părinții?”
sau: „Pot să fiu cine vreau, iar ei tot o să mă iubească?”
sau: „Cine sunt și ce vor să fiu ceilalți copii?”...
Avem nevoie de artă, în general,
mai ales cea pe care copiii o urmăresc pe un ecran,
care să le spună că e în regulă.
Pentru părinți, de asemenea, este normal să fie martori la toată această nebunie,
care e o parte normală a vieții, prin care trebuie să treci
ca să te formezi.
Meilin spune că nu e ca mama ei, iar asta e în regulă.
Apoi își dă seama: „Sunt eu însămi.
„Vreau să accept această latură a mea
„pe care toți ceilalți membri ai familiei au încercat s-o ascundă.”
Când devine un panda roșu,
la prima vedere, acesta reprezintă tot ceea ce ea nu vrea să fie,
faptul că e diferită, că iese în evidență, sentimentul că nu se poate controla
sau nu poate gestiona o situație ca altădată.
Nu poți să treci prin viață și să devii persoana deosebită care ți-e scris să fii
dacă viața nu are grijă să te scoată din culcușul tău cald.
Când spunem să ne acceptăm panda roșu,
cred că asta înseamnă să ne împăcăm cu acea parte din noi.
E normal să nu deținem mereu controlul.
E normal să fim vraiște, să fim zgomotoși,
să fim observați.
Dacă nu accepți, devine un blestem.
Dacă accepți, avantajele se multiplică la infinit.
Odată ce și-a acceptat acea latură, viața lui Mei nu a mai avut secrete.
Ultimul an și ceva de pandemie
nu se compară cu nimic din ce am trăit până acum.
A fost incredibil de dificil, a fost stresant.
Pentru mine, e cel mai amuzant film la care am lucrat.
Prin urmare, la nivelul acesta, dacă reușim să facem oamenii să râdă,
ar fi ceva fantastic.
Însă are și un sens mai profund:
încercăm să transmitem că e în regulă
să te simți pierdut, înnebunit, să nu știi cine ești,
să-ți dezamăgești părinții sau pe tine însuți.
Asta înseamnă să crești.
Dacă acesta e mesajul pe care reușim să-l transmitem,
chiar și unui singur copil, ar fi cu adevărat fantastic.
Hai! Bravo, Pufulete!
Darren a făcut tartă ieri.
Uite, tarta ta e la televizor.
Super! Îmi place cum ați decorat.
- Acolo? - Da.
Când câinii ăștia intră aici și încep să sforăie atât de tare
încât fac așa...
Rona, îl iei pe Dylan de soț?
Da.
Felicitări! Vă puteți săruta.
Bravo! Ai mâncat-o?
Felicitări!
CLĂDIREA STEVE JOBS
Gata!
Acum este disponibil Disney+