Downloaded from YTS.MX
När jag kommer på idéer
börjar det väldigt primalt som
Official YIFY movies site: YTS.MX
"Jag vill bara se den här söta saken på skärmen"
och sen hittar jag meningen, metaforen och teman
för att motivera varför det skulle vara så.
Men det började med "De är så söta"
och "Det vore fantastiskt om de var gigantiska".
Jag är glad.
- Vad heter pandan? - Tenzin.
Tjejen var den äldre, eller hur?
Insåg inte att de var så små.
Riktiga röda pandor är så söta.
REGISSÖR
Det var nog främsta skälet till att jag ville göra en berättelse om dem.
Den har lite mage ibland.
De är rörformade med långa, fluffiga svansar...
PRODUKTIONSDESIGNER
...och spetsiga nosar.
Svansen är runt en halv meter.
Lite kattlika, som tvättbjörn eller björn.
HANDLEDARE VISUELLA EFFEKTER
Kanske en liten skvätt apa eller nåt.
Titta på den.
De är helt ensamma.
De kommunicerar inte med varandra.
De är ungefär som tonåringar.
- Jag gillar den långa... - Den ser gammal ut.
Jag hittade många paralleller
mellan röda pandor och Mei och hennes berättelse.
Röda pandor är väldigt fästa vid sin mamma.
De sover hela dagen.
De äter bambu, men de ska egentligen inte äta bambu,
det ger dem inte tillräckligt med näring.
Ungefär som en lat tonåring,
som äter chips och sover hela dagen.
De är infödda i Kina.
Och så är de röda och vita.
Som kineser, men även som färgerna på den kanadensiska flaggan.
Så det kändes som det perfekta djuret
för att berätta historien om denna kinesisk-kanadensiska tonårstjej.
Jag heter Meilin Lee.
Sen jag blev tretton har jag gjort min egen grej.
Jag fattar mina egna beslut, dygnet runt, året runt.
Röd handlar om Mei,
en kinesisk-kanadensisk tjej som bodde i Toronto 2002.
Väldigt specifikt.
En mor-dotter-historia.
I grunden handlar filmen om att växa upp
och att ta reda på vem du är och ta in det.
- Mei- - Mei...
Kommer!
Allt förändras för Mei när hon vaknar en morgon
och upptäcker att hon är en enorm, fluffig röd panda
och hon inser att hon kan kontrollera förvandlingen.
"Om jag bara förblir helt lugn och balanserad resten av livet,
"förblir jag människa och allt är toppen."
Ja.
Så fungerar inte livet.
Åh, skit.
Mamma!
Den röda pandan är i grunden en metafor för magisk pubertet.
Bara att se hur den här tjejen,
som trodde att hon hade allt under kontroll,
plötsligt blir stor, hårig och illaluktande,
ett känslomässigt vrak.
- 4- - Town för evigt?
Den här pandan är otroligt söt.
Det stämmer även med den där tiden i en tjejs liv.
Ibland den värsta tiden.
Du är inte ett barn och du är inte vuxen.
Den här stackars flickan tittar i spegeln
och ser att hon har hår överallt och hon stinker
och hon är stor och kommer inte igenom dörröppningen.
Pandan Mei har bara viss kontroll.
Hon har det jättebra, men sen blir det "Ahhh".
Jag vet inte,
det känns väldigt mycket som hur min tonårstid var.
Det är kroppsligt, det är känslomässigt.
Allt handlar om: "Kan jag omfamna det? Kan jag växa in i det?
"Kan jag ändå älska den jag är
"när jag vet att jag har blivit nån som jag är ovan vid?"
- Allt går enligt planen. - Det stämmer.
RÖD KONSTRUM
Det är första gången i min karriär
där alla huvudledare i programmet är kvinnor,
det skapar en helt annan stämning.
Det är helt fantastiskt
att ha detta ledarteam som består av kvinnor.
Jag har spenderat hela min karriär på möten
där jag var en av väldigt få kvinnor.
Att sitta där och planera och det är bara kvinnor i rummet
har varit helt galet och väldigt annorlunda för mig.
Allt är annorlunda.
Jag kan inte svara på den frågan utan att börja med Domee.
Hon är en bra tjej. Precis som jag var.
Jag hörde talas om Domee
när jag såg ett av hennes tio sekunder långa animationsklipp.
Jag gick på college och det var nåt hon skrev på sin blogg.
Det var en hamster som dansade och twerkade till en K-poplåt.
"Vem är denna tjej?
"Hon kommer förmodligen att bli en riktigt rolig regissör en dag."
När jag började med filmen
var jag fast besluten om att göra nåt annorlunda.
Vi ska lägga fyra eller fem år av våra liv på den
så vi satsar stort.
Jag heter Domee Shi, regissören till Röd,
och ända sen vi började göra filmen
har vi brutit mot etiketten och fått folk att skratta dygnet runt, året runt.
Lagligt sett är det nio till fem, 261 dagar.
♪1 PRODUCENT
röd
Här har vi på oss vad vi vill,
säger vad vi vill
och vi tvekar inte att hjula spontant
om vi vill.
Domee är en naturkraft.
Hon regisserar sin första film.
Det var ett tag sen jag jobbade med en förstagångsregissör
och jag älskar det.
Avslutningsvis, välkommen till Röd!
RÖD
Ljus? Stämning.
Ändrade det nåt? Ja.
- Välkomna, allihop. - Ignorera bara kameran.
- Den är inte där. - Titta inte här.
Att göra filmen har varit som ett långt maraton.
Men de första åren var det främst jag
och Julia, manusförfattare,
handlingschef, Rosie Sullivan,
handlingsteamet och Nick, vår redaktör.
REDAKTÖR
Vi arbetade bara med klippen.
Det känns som att man är en del av ett piratskepp.
Alla arbetar och svettas för dessa teckningar
och alla siktar på att få regissören att reagera eller svara.
Jag började arbeta med henne, och ganska snabbt
kände jag att den här kvinnan var riktigt imponerande.
Dessutom väldigt tydlig i sin vision.
Och sen ta-da och
tänk att det ser ut som en serietidning i bakgrunden.
Tack, Margaret. Bra jobbat.
Hon är så unik i hur hon tänker om filmer,
hur hon kommunicerar sin vision,
hennes humor, hennes ton.
Jag ville visa er detta för att se om det lever i vår värld.
- Är det det vi letar efter? - Ja. Förlåt.
Jag måste vara mer av en regissör inför kameran.
Teamet blev sakta större och större.
För att ge er en allmän uppfattning om BG-byggnaderna.
Det påminner mig mycket om Toronto, dessa gamla byggnader.
Och förra året exploderade det bara.
Och det var under pandemin.
Det råkade bli
den mest hektiska tiden när alla arbetade hemifrån.
Hej, Frankie. Hej, gubben.
Det kanske inte är självklart,
men att göra film är en enorm laginsats,
ju mer du kan samarbeta med människorna omkring dig,
desto bättre blir filmen.
När vi gick ut genom dörren för att bli hemskickade
sa Domee: "Jag kanske kan ordna en kaffestund eller nåt
"så att vi kan hålla kontakten med teamet."
Alla tyckte att det var en bra idé.
I början var det verkligen
en häftig grej att kunna se
mer än tre personer i ditt liv.
Att höra ifrån regissören varje vecka är häftigt.
...Meis kamp under akt två...
Även om det bara var en liten uppdatering
kändes det som nån form av koppling.
Vi börjar med ett par nomineringar från vårt dagstidningsteam.
Jag blev riktigt förvånad
eftersom det brukade dyka upp omkring hundra personer.
Tack!
Riktigt dåligt och så falskt. Men jag älskar det verkligen.
Skål för ett bättre 2021.
Vi förenas på nåt av det bästa sättet man kan under en pandemi
med ett enormt filmteam, det är ganska häftigt.
Jag är handledare för visuella effekter.
Första kvinnan på 20 år på Pixar att ha det jobbet.
I nästan 15 år var jag ljussättningschef,
nästan hela min karriär på Pixar har handlat om ljussättning
och tänkt på hur man gör den vackraste filmen,
och skapa en bra upplevelse för teamet...
Lite av det här, även om det skulle fånga ljuset.
Att kommunicera med regissören,
samordna med andra avdelningar, göra banbrytande grejer.
I den här nya rollen,
övervakar jag mycket teknik och en del av det kreativa
och jag är i ledargruppen för filmen.
Samtidigt blev jag mamma för första gången.
Tvillingar, en pojke och en flicka.
Jag vet inte om jag trodde att jag skulle få barn.
Det finns dagar då det känns fullständigt överväldigande.
Men nu har jag varit mamma i ett och ett halvt år.
Och jag har haft den här tjänsten i två år.
Jag älskar både och djupt och det är svårt att vara utan dem.
Och jag gifte mig med min fantastiska fru.
- Hej. - Hej.
Ser ni, det är mamma!
Hejsan.
Paige är bataljonschef för Alamedas brandkår.
Den högst rankade kvinnan på den avdelningen,
som jag är oändligt stolt över.
Hon gillar inte att jag skryter, men jag älskar det.
Ett av mina favoritämnen.
Kommer du att kunna hoppa in i sluttexten?
Vi flyttar upp den till 2:30.
Detta är Lindsey Collins. Hon är producenten av Röd.
Producenten är den som orkestrerar denna jättecirkus.
- Ringmästaren? - Hon är ringmästaren.
När folk blir förfärade säger Lindsey: "Okej, vi gör en plan.
"Vi tar reda på hur vi ska göra."
För att få detta gjort,
arbetar vi nog ovanpå varandra, vilket är bra.
Lindsey är så smart, hon ligger nog en miljon steg före,
så att jag kan oroa mig för vad som händer i nuet.
Jag är riktigt bra på att jobba inom ramar och begränsningar
och hon var riktigt bra på att rita ut dem åt mig
för att vara galen och kämpa mot.
Bara för att dra ihop handlingen kanske lite tydligare...
Jag lärde mig så mycket genom att titta på henne och arbeta med henne
och jag ser det som partnern till regissören.
Det inkluderar att vara en kreativ partner men också att leda besättningen
och omge henne med alla rätta människor.
Du är med på varje möte,
du erbjuder alltid sätt att föra historien vidare
och du hjälper produktionen igenom, inte bara genom att hantera den,
men också bara från en känslomässig, kreativ sida också.
- Det gör du. - Tack.
Jag gillar när...
Det här är Rona Liu.
Hon är produktionsdesigner för Röd.
Produktionsdesignern är den första personen som tas in
efter producenten och regissören.
Vi pratar om att värdena är jättetilltryckta.
Det beror på att från allra första början
är deras jobb att ta reda på hur filmen kommer att se ut.
Det gäller allt från karaktärer till uppsättningar, färg, ton och stil.
Min roll är att ha ett nära samarbete med regissören
och se till att hennes syn förs ut
genom hela avdelningen och på skärmen.
Välkomna, allihop.
Idag ska vi sätta igång
med Athena och utformningen av pandadräkten.
Hennes svans,
den ljusare delen kan ha lite av det röda.
Jag tillhandahåller information som andra behöver för att göra sitt jobb.
Vi tonar sidorna där stjärnan och hjärtat är.
Det är den viktigaste delen av mitt jobb, att se till
att alla andra känner att deras arbete blir bra.
Okej.
Bra jobbat allihop. Tack.
- Tack. Hejdå. - - - Tack.
Att vara gravid när vi var mitt uppe i det
fick mig definitivt att lita mycket mer på mitt team.
Första gången i mitt liv
var jag bekväm med att säga till min chef, Sophia,
att jag behövde ta en tupplur.
Det låter vettigt.
Hej, Rona, var är vi?
Vi är i vardagsrumsdelen.
Det här är ingången till vårt hus.
Det här är vår kattunge.
Och det här är min snart blivande make.
Vi gifter oss på Zoom på fredag.
Vi har varit förlovade länge, det var ett bra tillfälle nu.
Ja.
Att kunna gå undan,
prata med en närstående och säga: "Hur är din dag?"
och att bara vara ihopkopplade i våra liv för första gången,
det har varit riktigt tröstande.
Jag är ett ensambarn
och min pappa åkte iväg för att jobba mycket.
Oftast var det bara jag och min mamma.
Vi åkte på kinesiska bussturer.
Hon valde platserna.
Hon tog oss till Atlanta
eller Halifax,
Prins Edwards ö.
Kanske inte de mest spännande platserna,
men vi spenderade mycket tid ihop på bussen och pratade.
Det var bra i början,
men som alla andra växer du upp och du förändras
och du vill ha dina egna vänner och ditt eget liv
och det handlar liksom bara om hur den övergången sker.
Jag älskar ljussättningen.
Jag älskar allt i den här sekvensen.
Bra jobbat.
Det var längesen jag var 13.
Men jag minns att det var många toppar och dalar.
Det är en så turbulent tid i en människas liv,
speciellt för en tjej tror jag.
Små saker kan kännas superviktiga
och man kunde älska nåt ena dagen och hata det den andra.
- Jag gillade inte 4- - Town förra året,
men nu är det bokstavligen det bästa
som nånsin har hänt mig.
Filmen är väldigt personlig för mig på det viset att
den var väldigt inspirerad av min egen uppväxt i Toronto
och att vara det enda barnet till min överbeskyddande mamma och pappa.
Vi ska ansluta till ett Zoom-samtal med mina föräldrar
och de ska gräva igenom alla konstverk och saker
som jag nånsin har skapat i mitt liv.
De har samlat på allt.
Ja, allting.
Mina föräldrar!
Hej!
- Hej, Domee. - Hej.
Hur är det? Är det konstigt att ha ett kamerateam i huset?
Ja, folk här. De är runtomkring oss.
De bor i Toronto, Kanada.
Fortfarande i samma hus där jag växte upp,
ser ungefär likadant ut varje gång jag åker tillbaka.
Du skrev ett brev till jultomten och bad om snö.
Ja. Och sen svarade du som jultomten.
Kära Domee. Tack för ditt fina brev.
Jag är mycket nöjd med din prestation.
Varför skulle jultomten säga det?
Jag bad dig att skriva en berättelse varje vecka.
1998 till 2003. Titta, allt är perfekt.
Hon skrev en innehållsförteckning, ett förord.
Kan du läsa lite av ditt förord?
Detta är en samling av Domee Shis skrivande under årskurs fyra till sex.
Domee älskade att skriva och rita när hon var ung.
Min pappa var som min konstlärare,
och mamma uppmuntrade mitt skrivande.
Den delen gör mig så imponerad.
Denna är din...
- Wi- - Fi:et suger.
...del.
Han säger fina saker om mig och jag hör inte.
Han har aldrig varit så generös med sitt beröm.
Ser du?
Ja. Varför... Den är så stor.
I vardagsrummet
finns en ständigt växande helgedom tillägnad mig.
Det verkar som att de älskar mig
och att jag är död eller nåt.
Här är du sex år
och vi får kanadensiskt medborgarskap.
Ja, jag minns domaren.
Jag hörde att ni har samlat ihop alla mina skissböcker.
Vi tittar i dem tillsammans.
- Pokémon. - - - Ja, Pokémon.
Det var mellanstadiet.
På gymnasiet började jag rita många vackra människor.
Det är pojkar. I så fall närmar det sig gymnasiet.
Den här då?
Herregud.
Det är så pinsamt.
Jag var med i en fankonsttävling,
där man skulle rita Dracos barn.
Vi kanske kan titta på en annan skissbok.
Devon...
Får jag påminna dig om hur riktiga män ser ut?
- 4- - Town!
Det finns så mycket komedi i kvinnliga tonår
som jag inte ser mycket av och jag vill visa folk
hur konstiga tjejer kan vara,
för det var jag verkligen som tonåring
och ung vuxen och nu.
Jag älskar att Mei är en självsäker tönt
och hon ber inte om ursäkt för det.
Hon är den tjej som jag ville bli.
Det finns så många delar av mig i Mei.
Pigg, högljudd, struntar i vad andra tycker.
Jag accepterar alla etiketter.
Trots att jag var en total nörd.
Jag var omedveten om det och det hjälpte mig nog.
Själv ifrågasätter hon aldrig vem hon är
och jag tror att hon kämpar mot det som förväntas av henne.
Men innerst inne visste hon alltid vem hon var
och hon accepterade alltid sig själv.
Jag var så vid nån tidpunkt och sen nådde jag den åldern
och blev plötsligt väldigt blyg när jag fick akne. Och då var jag
väldigt medveten om kropp och sånt och det var det jag ville utforska
genom att Mei förvandlas till en röd panda.
En tjej som har ordning på sitt liv
och så helt plötsligt slår den magiska puberteten till.
Det blir bra.
Nej. Försvinn!
Ursäkta?
RÖST TILL MEILIN LEE
Är du allvarlig?
Jag ville verkligen att Mei skulle låta unik.
Hon skulle kännas som en riktig tjej.
Herregud, det var det bästa nånsin.
Vi hittade Rosalie Chiang.
Det känns jobbigt att säga nej eftersom hon är din mamma.
Hon hade en fantastisk röst.
Det fanns en charmig ofullkomlighet med den.
Det var viktigt att utforma Mei så som vi såg oss själva.
Hennes ansikte är runt, vristerna är tjocka.
Vi hyllade hennes knubbiga söthet.
Det är vår designestetik för våra karaktärer och uppsättningar.
Vi tittade på varandra och sa: "Vi har födelsemärken.
"Hon borde ha det."
- Då sa du: "Rona, du har..." - "Du har roliga läppar."
"Du har en grop i din läpp. Vi tar med det."
"Rona, du har fläckiga ögonbryn."
När den delen av mig själv blir hyllad och regissören säger:
"Jag gillar det. Vi ger vår huvudperson det"
då tänker man: "Varför hatade jag det så länge?"
Jin. Jin! Det händer!
Vad gör du?
För mig är den här historien så mycket min vardag.
Jag hatar att erkänna att jag är mycket mer mamman
än huvudpersonen eftersom jag faktiskt har tre barn som är tonåringar.
Jag är omgiven av tonåringar och hormoner och puberteten på jobbet.
Och sen åker jag hem, och är lika, om inte mer,
omgiven av puberteten och hormoner i hemmet.
Går ni ut med hunden?
Tar ni ut dem tillsammans eller separat?
Hejdå. Tack.
De var väldigt väluppfostrade.
Det brukar inte gå så smidigt.
Det allra viktigaste i min familj? Att hedra sina föräldrar.
De har satt en till världen...
Det minsta man kan göra i gengäld är
precis allt de begär.
Båda växte nog upp under mycket press
- för att göra våra föräldrar stolta. - Ja.
Jag la den pressen på mig själv.
Jag var väldigt spänd.
Jag ville ha bra betyg.
Jag ville ge sken av att vara den perfekta tjejen.
Jag ber aldrig om nånting.
Hela livet har jag varit perfekta - lilla Mei- - Mei. Templet, betyg...
- Fiol! - Steppdans.
Ja, vi är så lydiga.
Om de inte litar på oss, vad är vitsen?
Meis kamp i den här filmen är
att hon slits mellan att vara sin mammas duktiga lilla dotter
och att acceptera sitt vilda inre odjur.
Det är den universella kampen som många barn går igenom,
särskilt invandrarbarn, tror jag, där är definitivt större skyldighet
att föra din familjs arv vidare och se till att deras uppoffringar
inte är förgäves. Men du är i ett nytt land,
du upplever allt det här galna, fantastiska
som dina föräldrar kanske inte fick växa upp med.
Fångad mellan två världar
och det ville jag utforska i Mei
och även att bokstavligen vara fast mellan att vara mänsklig tjej och panda.
Jag immigrerade till USA när jag var tio
och min mamma har väldigt djupa österländska rötter.
När jag kom hit
var jag den duktiga lilla kinesiska flickan som jag visste hur man var
och efterhand som jag utsattes för den västerländska kulturen
och vad det innebär att vara en amerikansk tonåring
började jag och min mamma bråka.
Jag var tvungen att upptäcka hur jag skulle överbrygga klyftan
mellan att vara en plikttrogen dotter,
trogen mig själv och en god vän.
I åttan träffade jag min bästa vän, Aya Alaadel.
Hon lärde mig verkligen
att tjejer kan rapa alfabetet.
Flickor kan vilja spela tv-spel.
Om du snubblar kan du lära dig att skratta åt dig själv.
Du behöver inte skämmas för dina beslut,
för dina misstag, för den du är.
Hon öppnade verkligen mina ögon för allt det där.
Det här är Bao.
- Det här är... - Ditt första barn.
- Vårt första barn. - Vårt första.
Vårt första barn.
Rona designade denna söta lilla näsa åt honom.
Använde våra näsor.
Du liknar din mamma.
Jag hade en kortfilm som jag utvecklade, som blev Bao,
och Rona var en av de första som jag tog in i berättelsen.
"Hon kan verkligen måla och hon har riktigt bra smak
"och hon verkar så cool."
"Jag behöver en konstperson som vill ta detta till nästa nivå."
Ärligt talat, jag kommer att följa dig till jordens ände.
Domee är ett lysande sinne.
Vi klickar och vi kan vara så öppna
med hur vi kommunicerar.
Vi är tillräckligt olika inom vissa områden av vår smak
att vi kan samarbeta och skapa nåt ännu bättre tillsammans
än om vi arbetade med nåt separat.
Hej, Bart. Hej, Lisa.
Mei och hennes familj äger och tar hand om ett familjetempel.
Vi gjorde flera resor
till olika historiska tempel i Kalifornien
som byggdes av tidiga kinesiska bosättare
bara för att få en känsla av hur dessa gräsrotstempel är.
Ett tag bodde jag även bakom ett tempel med min mormor i Kina
och jag minns bara att det var ett riktigt härligt minne.
Jag gjorde ljus och vi sålde dem till tempelbesökarna.
Jag lärde mig att be ordentligt med min mormor.
När vi skulle bygga tempeluppsättningen och klä den,
var det riktigt häftigt att se detaljerna som vi såg vid templen
dyka upp i bakgrunden.
Som den där flaskan vegetabilisk olja.
Städmaterial undangömt i hörnet.
De har funnits sen guldrushen.
Alla dessa invandrare som kom med så lite
kunde klappa ihop en liten bit av hemmet.
Sånt kändes som invandrarandan.
Det kändes som jag och Rona
och hur vi i vår konst
inspirerades av österländska och västerländska saker.
Ska vi försöka matcha deras ansiktsformer? Som en klockform?
Jag minns att du sa: "Rona, det är ingen kinesisk film.
"Det är en film om att bli vuxen,
"men den råkar bara handla om en kinesisk flicka."
Vi måste verkligen ta del av sinnet hos en 13-åring som växte upp 2002,
i Toronto.
- Vad gillade vi när vi var 13? - Ja.
Vi gillade Sailor Moon. Vi gillade anime.
Fandomen fick mig att börja med anime.
Jag tecknade fankonst passionerat. Jag hade ett hemligt skissblock.
Man går med i en onlinegemenskap, man tecknar fankonst
och andra kommenterade
och uppmuntrade en att teckna mer, producera mer.
Det var ungefär det som uppmuntrade mig att fortsätta teckna.
Som barn var det en slags tillflyktsort.
Jag vet att jag är asiat, men jag gick i en väldigt vit skola.
Det kändes bra att ha en koppling till den asiatiska sidan av mig själv.
Jag hade ingen pojkvän,
det var kul att läsa om pojkvänner.
Ja, många av dem är tecknade och skrivna av kvinnor.
Många historier berättades ur en tjejs synvinkel
och de är hjältarna,
de räddar dagen eller så förändrar de alla pojkars hjärtan
och får dem att falla för henne.
Det här är mitt hus. Det här är min pojkvän, Darren.
Mina många spelkonsoler.
Jag har använt dessa för att stressa ner under karantänen.
Det här är den fantastiska Miyazaki-konstboken jag fick
om Ghibli-museet.
Jag skaffade mattan under karantänen.
Diane gillar verkligen den.
Var är Diane? Diane?
Var inte rädd, var inte rädd.
Var inte rädd. Kom hit.
Jag fick dig!
Hon kommer ut, hon är blyg.
Jag tror att jag är sugen på ännu mer fart
när hon puffar in i en panda och skjuter fram.
Vi hyllar anime genom hela filmen.
Det syns i uttrycken och skådespeleriet,
Meis stjärnklara ögon
när hon ser en pojke som hon verkligen älskar.
Mei?
Varför stirrar du på Carter?
Vi har definitivt mycket expertis i filmen
om att vara 13-åriga tjejer, helt klart.
Det finns definitivt en levd upplevelse
som vi tar med oss till filmskapandet,
kanske på ett annat sätt
än jag skulle ha kunnat på en film som WALL-E.
Scenen med Mei när hon kröp under sängen
och helt plötsligt grips hon av saker
och ritar sexiga bilder och konflikten där
och tänker: "Varför ritade jag det?"
Jag låg inte under sängen och ritade,
men när jag var 11 hade jag en liten klädnypa
och jag var störtförälskad i en kvinna som var äldre än jag,
men då visste jag inte att jag var gay.
Jag ritade hennes namn
på klädnypan och vände sen på den.
Hon spelade en sport så jag skrev hennes nummer
och satt vid mitt skrivbord och tittade på den ibland.
Såna löjliga saker man gjorde.
Jag förstår definitivt vad Mei gör.
Från sidan, skulle det se ut så här?
Visste du att jag tänkte: "Herregud, är jag redo?"
- Att vara produktionsdesigner? - Ja. "Duger jag?"
Vi gjorde det båda på en kort. Men det är din första långfilm...
Min första långfilm som produktionsdesigner.
Eftersom jag var nervös för att regissera för första gången
skulle du nog vara nervös för produktionsdesignen
men jag tänkte naivt:
"Hur mycket svårare är det att regissera en film?"
Jag var verkligen rädd, ärligt talat, i början.
Domee var skrämmande.
Allvarligt, du var superbegåvad och...
Jag ska bli en diva.
Nej, det oroade mig aldrig.
Det var bra också
för du fick mig, som har gjort det här ett tag,
att ifrågasätta saker som jag inte gjort på länge.
Jag började i maj -97 på Pixar med Ett småkryps liv.
Jag hade arbetat med animation,
men då var CG-animation en helt annan grej.
Jag skrev ner en massa frågor i mitt anteckningsblock.
"Är en renderfarm ett zoo?"
"Vad är en kaka? Får jag en?"
"Nej, det får du inte." En kaka är inte en kaka.
"Varsågoda, välkomna till mina frågor."
Danielle var definitivt nån jag sökte upp,
för hon skulle inte döma och ge ett fint, tydligt och koncist svar.
När vi exporterar akt tre,
finns det nåt sätt att göra en som bara har musik...
En av de saker jag älskar mest med Pixar
är att jag fortfarande ställer frågor
med samma frihet och säkerhet som jag gjorde första dagen jag kom hit.
En filosofi som jag har behållit.
Det uppmuntrar jag andra att göra när de börjar på nåt.
Om du inte vet,
är du förmodligen inte den enda som inte vet, så fråga.
Vi började i princip med dessa imorse.
WALL-E Ljussättning, 2008
Så var försiktig.
Ett litet tag innan jag tillfrågades att vara DP på WALL-E
tänkte jag: "Jag vet inte om jag nånsin kan bli DP,
"kanske om 10 eller 15 år."
Oj, vad bra.
Den här ljussatte vi på fem minuter.
Sen frågade Andrew Stanton om jag ville vara DP på WALL-E
och jag blev vettskrämd, jag trodde inte att jag visste hur man gjorde.
Båda är nog väldigt tacksamma mot Andrew.
Båda fick denna uppmuntran som ingen av oss skulle ha bett om
tills han sa: "Nej, jag vill att du ska göra det."
En fantastisk upplevelse.
Halva tiden var det också skrämmande
att försöka komma på hur jag skulle hålla fast vid den jag var
och klara det,
även om jag kände att jag inte visste vad jag gjorde.
Sen bestämde vi oss för att göra
en del utseendegrejer som:
"Hur tar vi oss ur Pixar-looken? Hur kommer vi in på nåt nytt?"
Vi försökte tänja på stilens gränser
både i berättande, i kameran,
utseendet på saker,
med några handritade element,
men så ger man lite stänk av asiatiska konstinfluenser.
Det har varit så intressant att ta de bitarna
och se hur du kan tillämpa dem på en 3D-datoranimerad film.
Jag ville verkligen bli en VFX-handledare
som såg till att folk hade utrymmet
att ge sitt allra bästa.
Inte säga vad de ska göra
utan att skapa plats för dem att skina.
Ärligt talat, mycket av det har börjat med Rona
eftersom hon är den mest samarbetsvilliga produktionsdesignern
jag nånsin har arbetat med.
Det har gjort en enorm skillnad för filmen
och att folk har tyckt om att göra filmen.
Det här är förtroendet och självförtroendet jag får.
Det är inte bara vår första konsert.
Det är vårt första steg in i kvinnlighet.
Och vi måste göra det tillsammans.
Meis vänner är Miriam, Abby och Priya.
De är hennes töntgäng.
De accepterar henne oavsett vad.
Röd panda eller inte.
Jag såg det som en metafor för när jag hittade mitt gäng.
- 4- - Town, här kommer vi!
Jag älskar att Mei har dessa viktiga vänskaper.
Jag är väldigt mycket så.
Jag var ungen som hade två eller tre bästa vänner.
De där konstiga, töntiga typerna som fick en att skratta,
lika osäkra på vad som pågick.
På gymnasiet bjöds vi på fest
och det var häftigt.
Sen körde vi till festen och satt utanför en minut
och sen sa vi: "Vi kör och köper tårta."
Sen åt vi tårta, en hel tårta, i bilen och åkte sen hem.
Det handlade om vänner som lyssnade
när man sa: "Det känns inte bra att gå in.
"Jag är inte självsäker nog
"och det enda jag vill är att umgås med er."
Hej. Förlåt att jag är sen.
Att ta reda på hur man trivs i rummet
och att hitta min röst, tog ett tag.
När jag började var jag definitivt mer nervös.
Jag var en av få kvinnor på berättelseavdelningen.
Det som hjälpte mycket för mig
var en grupp för kvinnliga konstnärer
kallad Story Artistas,
ledd av Mary Coleman och Nicole Grindle.
De sa: "Jag vill att ni ska känna er bekväma
"och säga högt vilka era mål är."
Det var en lunch när jag saktmodigt sa:
"Jag vill bli regissör."
Häftigt. Ja, känner verkligen den ilskan.
Hon skjuter upp sig själv. "Förlåt, jag är inte..."
Du kan spela upp Ming lite mer i slo-mo också.
- Ja. - Annars ser det bra ut.
Nån som har funderingar? Anteckningar?
- Mei- - Mei, där är du.
- Mam... - Du är tio minuter sen.
Vad hände? Är du skadad? Är du hungrig?
Ming är en kraft att räkna med.
Hon är bara ett sött oskyldigt barn.
Hur vågar du dra nytta av henne!
När Sandra Oh blev Mings röst,
kändes det som att hennes karaktär började utvecklas.
Jag visste att du var trubbel.
Sandra är så rolig, men hon har också stor räckvidd.
Hon la till den saknade biten till Mings pussel.
En dubbelledad armbåge! Se! Jag kan göra en perfekt cirkel!
Det var jättebra.
Designmässigt
ville du att hon skulle ha riktigt kraftfulla axlar
med tunna ögonbryn
som kinesiska damer från 60-talet
- med qipao och sånt. - Jag ville ha traditionellt kinesiskt
- blandat med Working Girl. - - - Ja.
Vi kunde definitivt inte ha skrivit Ming utan input från Lindsey
och andra mammor på programmet.
Det kom från den förtryckta tonårsdotterns synvinkel.
Det hjälpte verkligen att höra den andra sidan.
Du vet inte allt, du hittar på det allt eftersom.
Det jag älskar med Ming är att hon inte är en ensidig, kakskärar-karaktär
och absolut inte som mamma.
Och som mamma själv kan jag uppskatta de stunderna.
Du, Sloane?
Kan du påminna mig innan vi äter om att svara på din inbjudan till...
- Höstfestivalen? - Ja.
Du har samtal där du tänker:
"Är det här rätt samtal att ha?"
"Ska jag spela en mer mammaroll?
"Jag vet inte vad det är."
Du pratar om hjärtesorg och dejting och osäkerhet och kroppsuppfattning.
Jag vet hur jag känner för allt det,
men jag vet inte vad jag ska säga om det.
Ska jag låtsas som att jag inte har de problemen
eller ska jag säga att jag hade allihop?
Vi skämtar om att ditt äldsta barn är som den första pannkakan.
Man liksom...
"Förlåt, vi klantar nog till det."
Den tredje borde bli bra.
Hon kommer inte ha något att klaga på.
Hörni...
Det är stängt för svarsbesked.
Mamma!
- Okej. - Är det försent?
Ja, tydligen. Men det är okej.
- Redo? - Ja.
Föräldraskapet överväldigar mig mycket mer än mitt jobb gör.
Det är nog för att insatserna är mycket högre.
Varje val du gör som förälder
har lika stora chanser att bli ett fantastiskt minne
och en framgång i er relation
eller alternativt en enorm katastrof
som de kommer att prata om resten av livet
som det mest pinsamma som nånsin hänt dem.
- Okej. Vem vill klä på sig? - Jag!
Vi har båda arbetat mycket hårt i våra karriärer
och vi blev mammor sent.
Så jag tror att vi båda har en enorm respekt
för hur viktigt vårt arbete är
så vi försöker skydda det åt varandra.
På fredagar är Paige här med barnen. Vi har ingen barnflicka då.
Jag har en slags känsla av att
varje ledig stund jag har borde jag hjälpa till
och hon förväntar sig inte alls det.
Det blev mycket mer genomförbart
för att kunna balansera de två sakerna.
Inte för att det alltid är lätt, men det gör en enorm skillnad.
Ni har verkligen stökat till det idag.
Det är verkligen fantastiskt, nu är barnen
nästan 17 månader.
Du hör kanske Jack gråta i det andra rummet.
Det är lite hjärtskärande för jag vill hjälpa till.
Det är en enorm lyx att få träffa mina barn
så mycket som jag har gjort det senaste året.
Jag hade aldrig kunnat träffa dem så mycket.
Jag hade skyndat mig hem från jobbet precis innan de skulle lägga sig.
Ibland är jag med när de äter. Jag får alltid natta dem.
Man får aldrig tillbaka den tiden.
Jag tycker det fungerar riktigt bra.
- Okej. - Slut!
Det tog nog fram till visning sex för oss att äntligen få ett slut.
Det var nog för att det tog lång tid för mig
att bearbeta min egen relation med min mamma
och försöka komma på hur man kan vara en bra dotter.
Jag vet inte heller vad lösningen är i verkligheten.
Ska man vara sann mot sig själv eller ska man hedra sina föräldrar?
Jag vet inte.
Det är en rörig blandning av båda. Det finns inget klart svar.
Innan jag blev mamma,
förstod jag inte hur svårt det skulle vara.
Jag vet inte hur folk gör det, jag vet inte ens hur jag gör det just nu.
Min mamma har varit en så stor anhängare av det jag vill göra
och hon har alltid trott att jag vet vad som är bäst.
Det gav mig så mycket frihet att vara den konstnär jag är idag.
Glad bebis.
När jag växte upp separerade mina föräldrar
och strävan efter perfektion kom från en känsla av att
jag ville vara tillräckligt bra för att behålla min pappa och min mamma.
Och kanske...
Om jag var en perfekt liten flicka, skulle mina föräldrar vara ihop.
Ja.
Och...
Det löste sig på bästa möjliga sätt för mig.
Det gjorde mig ambitiös.
Ända sedan jag fick barn, mitt värde,
är vem jag är inte längre lika bundet till andra.
Jag känner bara att jag är en hel varelse
och jag är solid.
Alla som kan berätta för barnen medan
de växer upp och går igenom sån här kaos
av känslor eller att känna sig utom kontroll.
"Älskar mina föräldrar mig?"
"Kan jag vara den jag vill, älskar de mig ändå?"
"Vem är jag och hur vill de att jag ska vara?"
Vi behöver konst i allmänhet,
speciellt saker som visas på en skärm som barn kan se
som berättar att det är okej.
Även för föräldrar är det okej att se all galenskap
och att det är en naturlig del av livet att gå igenom
för att forma den du är.
Meilin säger att hon inte är som sin mamma och det är okej.
Sen inser hon: "Jag är min egen person.
"Jag vill acceptera den här saken
"som alla andra i min familj har försökt att stänga ute."
När hon blir den här röda pandan,
representerar den allt hon inte vill bli, vid första anblicken,
att hon är annorlunda och känner att hon inte kan kontrollera sig själv
eller situationen som hon brukade kunna.
Du kan inte gå igenom livet och bli den fantastiska person du ska bli
om saker inte konspirerar för att ge känslan av stabilitet.
När du accepterar den röda pandan
representerar det nog att vara okej med den delen av dig.
Det är okej att inte alltid ha kontroll.
Det är okej att vara rörig och högljudd.
Det är okej att uppmärksammas.
Acceptera det, annars blir det en förbannelse.
Om du accepterar det, blir det en gåva som fortsätter att ge.
När Mei väl accepterade det, öppnade sig hela hennes liv för henne.
Det senaste året med pandemin
har varit olikt allt som nån av oss har upplevt.
Det har varit svårt, väldigt stressigt,
och det är den roligaste filmen jag har jobbat med,
så om den kan få folk att skratta, även på den nivån,
vore det fantastiskt.
Den har också nåt mycket djupare
där den når ut och säger: "Det är okej".
Om du är förvirrad och du inte vet vem du är,
du kanske sviker föräldrarna eller dig själv,
det är en naturlig del av uppväxten.
Om det kan vara vad vi tillhandahåller,
om så bara för ett barn därute, vore det riktigt fantastiskt.
Kom. Duktig Cornflake.
Darren gjorde paj igår.
Titta, din paj filmas.
Så häftigt. Jag gillar er design.
- Därinne? - Ja.
När hundarna kom in och började snarka så högt
att det lät...
Vill du, Rona, ta Dylan till din make?
Ja.
Gratulerar, ni får kyssas.
Duktig pojke. Har du den?
Bra jobbat.
Slutlig!
Visas nu på Disney+