Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX UVÁDÍ
Všechno roztrhám na kusy
Zničím tvou radost,
tvý štěstí.
Celý tohle město vyhodím do povětří.
Zničím vás, až se z toho poděláte.
Všechno zničím a tebe taky!
Dobrotivý Bože!
Co vás to popadlo za démona?
- Jo, bezva. - Tak co?
- Nebylo to úžasný? - Ne… Říkal jsem, že to zničíte.
Zkuste se z toho vzpamatovat a navštivte neurologa. Něco je s váma špatně.
Co to vyvádíte? Jak vás mám vypnout? Chcete si to tedy koupit? Protože…
- Ne, musím zkusit další. Musím zkusit… - Ne, ten ne! To není třeba.
- Dám vám desetiprocentní slevu. - Co?
- Zákazník jsem tady já. - Rozhodně.
Chci to zkusit!
Proboha!
- Wally? Jseš celej? - Jo, nic mi není.
Nemůže mi být líp. Pracuju pro skvělou společnost, že jo?
Podívej, jsem zaměstnanec měsíce.
Pracuju od pondělí do pondělí, soboty, neděle, neberu si dovolenou
a celý dny poslouchám skvělou hudbu.
Jestli sem vejde další rapper, vrazím mu mikrofon do řiti.
Uklidni se. Rozdělíme si práci. Působíš nervózně.
- To by bylo bezva. - Tak jo.
Pomůžu těm dámám a ty se věnuj dalšímu zákazníkovi.
Ne, proboha živýho, Otaviano.
Ty pomoz tomu Satanistovi, já si vezmu ty sestry v akci.
- Jseš si jistej? - Naprosto.
- Tak jak chceš. - Díky.
- Zlom vaz. - Jo, ty taky.
Pochválen buď Ježíš Kristus. Jak se máte, ženy Spasitelovy? Můžu vám pomoct?
- Dobře, příteli. O co byste měl zájem? - Chci něco, co reflektuje moje umění.
- Klávesy, piano… - Piano?
- Jaký je váš hudební styl? - Preferuju klasiku.
- Klasiku? - Právě se učím hrát Claudea Debussyho.
Debussyho? Ten má krásné skladby! Poslyšte, tohle piano…
Máme mnoho akustických a elektrických kytar…
Jste skvělý pianista.
- Promiňte. - Ano?
Vy asi nechápete, o jaký druh hudebního nástroje máme zájem.
Chcete piano, varhany nebo harfu? Něco co má andělský a kostelní zvuk?
Ne, počkat. Kdo říká, že chodíme do kostela?
No, vždyť… jste oblečené jako jeptišky.
- Ona vždycky… - Nejsme jeptišky, chlape.
- Nejste? - Ne.
Zvláštní, vypadáte tak.
Jsme Ďábelský sestry!
- Bože můj, co se to děje? - Není to cool a šokující?
Jistě, to vám potvrdí moje spoďáry.
- Chceme to otestovat. - Ne, garantuju vám, že je to kvalitní.
- Zapni to. - To ne. To ne, prosím. Hej! Až nahoru?
- Tak jo, holky! - No tak.
- Rozjedeme to. - To ne.
- Raz, dva, tři, čtyř! - Bože!
Waltere? Wally? Co se stalo? Waltere? Co je to s tebou?
Wally? Co se stalo? Wally, mluv se mnou!
Dobře.
- Ach jo… - Hlavně pomalu.
No teda… Doktorko, co se mi stalo?
Váš stav není dobrý, Waltere.
Umřu. Říkal jsem ti to, puso. Jsem na prahu smrti.
- Proboha. - Na stres se neumírá, zlato.
Chtěl jsem vidět svou krásnou dceru vyrůstat.
- Tati, je mi 21 let. - To mě nemůže nikdo litovat, prosím?
- Jsem na prahu smrti. Copak neumírám? - Ne.
- Vidíš? - No skvělý.
Zatím ne.
Waltere, poslouchejte. Máte slabé nervy. Jsou jako miliardy malých provázků,
co můžou kdykoli prasknout. Jakýkoli zvuk může být smrtelný.
- Jaký druh zvuku? - Jakýkoli zvuk, jakýkoli stres.
Waltere, mohl byste zkolabovat. Mohlo by vám přestat bít srdce.
No, tak to je perfektní.
- Předepíšu vám sedativum. - Zlato, je na to prášek.
- A defibrilátor. - Defibrilátor? Na co?
Promiňte, doktorko. Rozproudí ti srdce. Ale není to…
Počkej. Táta není idiot. Táta ví, co to je. A odmítá to. Nemám rád šoky.
Nenávidím i šoky od statický elektřiny. Kvůli tomu nikdy nechodím bosý.
- To kopnutí mě štve. - Zlato.
- Jo? - Je to vážně nutné?
Bohužel ano. Ideálně byste si měl najít novou práci, nový život a nové město.
Můžete si to dovolit?
Máme přece i byt a máme našetřeno.
Jsem finanční poradkyně, můžu pracovat z domova.
Vždycky jsme snili o domku na venkově.
Já vím, ale nechci nechat naše děťátko o samotě.
Tati, už jsem se odstěhovala. A tohle stěhování plně podporuju.
Ne, to je až moc vážně drastických změn. Je to skutečně nezbytné, doktorko?
Tati…
Co nejdříve.
VÍTEJTE V TICHÉ ČTVRTI
STĚHOVÁCI
NA PRODEJ
- Miláčku! - Au.
Co se to děje, proboha? Waltere?
- Waltere, jsi v pořádku? - Co to je za zvuk?
- Klid, zlato. - To nejde.
Bože můj. To je příšerný!
- Tohle nedám. - Klid. Klid, broučku. Dýchej.
Tak prostě… Co?
- Myslíš, že přes ten hluk uslyší zvonek? - Cože?
- Myslíš, že přes ten hluk uslyší zvonek? - Neječ na mě, můžu zemřít. Jsem nemocnej.
Proč tady tak křičíte?
Jsme vaši noví sousedi.
- Joana, rádi tě poznáváme. - Walter. Potěšení je na její straně.
To vy jste se nastěhovali vedle? To je žůžo! Ráda vás poznávám.
- Jsem Kelly Christina. - Těší nás.
A tohle je Maggie.
Je to moje miminko a nejmladší člen rodiny.
Je miláček. Pozdrav je, Maggie. Ahojky. Ráda vás poznávám, Jmenuju se Maggie.
- Maggie, vezmeme je za tatínkem? - Au.
Ano, maminko, vezmeme je za ním. Tak dobře, miminko.
No není překrásná? No podívej.
Je vtipná.
Pojďte dál. Chovejte se jako doma.
To mě bolelo v celým těle. „Chovejte se jako doma.“
Zlato!
- Toho nepořádku si nevšímejte. - Páni, váš dům je tak…
- Překrásný, co? - Jak dlouho tady žijete?
Už vážně dlouho. Byli jsme mimo město a vrátili se včera večer.
„Včera večer.“ Jo, toho jsme si všimli.
Byli jsme tři měsíce u mojí matky. Bydlí až v Itaquaporanze.
- Byli jste tam někdy? - Ne.
Je to v São Paulu. Promiňte, někdy mluvím se svým přízvukem.
- Zničehonic. Netuším proč. - Aha.
Ale můj muž Tony je z Rio de Janeira jako vy.
- Jste z Ria? - Jsme z planety Země.
Protože ona není.
Hádejte, kde jsme s Tonym potkali.
- Kde? - Tomu neuvěříte.
Na mejdanu. Víte kde? Na ostrově Caras.
Caras!
Hádejte kdy?
Když jsem vyhrála soutěž Miss Pomeranč!
MISS POMERANČ
Bože můj, vidíš to? To nejnudnější ovoce na světě.
- Máš rád pomeranče? - Miluju je.
A co „ranče“?
Fakt blbej vtip.
- Přestaň ječet! - Prosím?
- To byl vtip! Walter rád vtipkuje. - Aha.
Málem jsem ti uvěřila, ty šarlatáne! Přejdeme k mojí fotce.
Z jakého je roku?
Tahle fotka byla vyfocená v roce…
devatenáct set je jedno kdy.
- Přestaň ječet, probůh! - Pardon?
Další vtípek.
- Je to vtipálek. - Božínku! Tony si tě zamiluje.
Bude tě zbožňovat. Tak pojďte dál. Zamiluje si tě.
Tony!
Nemůžeš přijít k někomu domů a urážet ho, prosím tě!
Ale ona mi může do ucha vrazit školu samby?
- Vzal sis prášky? - S sebou. Jeden si vezmu.
- Musíme být milí. - Asi umírám.
- Neumíráš. - Vezmu si čtyři.
Pojďte dál, lidi!
Proč furt ječí? Nenávidím lidi, co ječí! Jako by tady byla škola samby!
Nebuď tak dramatickej, Waltere. Škola samby, to určitě.
…země mlékem a medem oplývající. Proto zpívám, ať žije Joaquinópolis!
Tony, puso! To jsou naši noví sousedi!
Jak se vede, sousedi!
Dáme si pauzu, masíčko, barbecue, roštěnou a pošušňáme si.
Kelly je z nich lepší.
No tak, sousede, nabídni si masíčko.
- Všechno v pohodě? - Jak jinak.
- To u vás doma zkouší celá škola samby? - Ne, samozřejmě že ne.
- To rád slyším. - Jenom půlka. Když už je o tom řeč…
Věnujte mi pozornost! Pondělí bude libový!
Dorazte všichni a vezměte si s sebou koho chcete!
Umřu.
- Tony diriguje sekci bicích. - Jsem dirigent, skladatel,
kreativní ředitel, hraju na každej nástroj a řídím zkoušky. Dělám všechno.
- To je báječný. - To jsi fakt řekla „báječný“?
- A co jsem jako měla říct? - Nedáte si masíčko?
Roštěnou, svíčkovou, bůček nebo panenku? Kelly si dá moji klobásu.
- Já už klobásu neměla celou věčnost. - To nemyslel.
- Byl to vtip a teď vypadám blbě. - Aha.
Jo.
To mi dali brandy z cukrový třtiny?
- Wally! - Jo?
- Pojď. - Tohle je moje máma, paní Nonová.
- Tady máš. - Jak se máte, madam?
- Ráda tě poznávám, synku. - Co říkal?
- Chovejte se tady jako doma. - Neslyším vůbec nic, co říká.
- Asi je hluchej. - Není, mami! Je to jenom prosťáček.
- Prosťáček. - Prosťáček, vážně?
Ale brzo si na něj zvykneme, mami. Pojďme se najíst.
- Jak se jmenuje tvoje škola samby? - Sdružení Joaquinópolis.
- Je ve druhý divizi. - Dá-li Bůh, příští rok budeme v první.
Budeme klidně zkoušet každej den.
- Je to nutný? - Jde o pohár.
Něco mě napadlo. Proč nezkoušíte v nějakém skladišti?
Zkoušeli jsme ve školním skladišti. Nevím proč, ale sousedi si začali stěžovat.
Lidi jsou fakt blázni.
- No copak je na tom něco špatnýho? - Vůbec nic mě nenapadá.
Předchozí majitelé domu si nestěžovali?
Copak vy jste to neslyšeli? Nikdo vám to neřekl?
- A co přesně? - Agenor spáchal sebevraždu.
- Jak to udělal? - Zapnul plyn a strčil hlavu do trouby.
Zanechal po sobě jenom tenhle tajemnej vzkaz: „Konečně ticho.“
- Fakt hlubokomyslný, viď, Kelly? - Až moc!
- Co tím jenom mohl myslet? - Vy to fakt nechápete?
To hledal uvnitř trouby ticho?
- Vysvětlím jim to. - Ne.
Pojď se mnou, Wally. Ukážu ti něco cool. Tak pojď, Obarvenej kníre.
- Začíná to fakt přehánět, ne? - Neřeš to.
Pojď za mnou, Wally.
Nekoušu. Tak pojď.
SDRUŽENÍ JOAQUINÓPOLIS
To jsou moji mazlíčci, Wally. Mám jich hodně, ale ptáky mám nejradši.
A o jednoho ptáčka se starám už od mládí.
Jestli mě chápeš.
- Tohle je můj tichej kout. - Ale proč tolik mazlíčků?
Včera jsme je přivezli od tchyně.
Promiň, neslyšel jsem. Tvůj kohout mě připravil o sluch.
Víš, kdo to je? Zico, můj budík. Ale něco je s ním špatně.
- Všimnul jsem si. - Kokrhá celej den.
- Máš rád ptáky? - Jo, s bramborama.
Máme tolik mazlíčků. Pár psů, kočku.
Máme křečky a nejrůznější druhy papoušků.
Pomůžeš mi? Zametu tady a vyměním píseček.
Kdyby Kelly viděla, že jsem to neudělal, zabije mě. Pomoz mi, Wally.
Podrž to. Hlavně bacha na Rondinelliho.
- To je kdo? - Bacha na Rondinelliho!
- Rondinelli, k noze! - Zlej pejsek, Rondinelli!
- Málem jsi dostal Wallyho! - Málem? Mám na kníru hovna.
Táto!
Poslouchej, Pedro. Musíš Rondinelliho hlídat. Je to přece tvůj pes.
- Nech mě bejt, táto! Snědl hovno! - Ten kluk má tak silnou osobnost.
Tím myslíš, že je nevychovanej. Co je tohle za kartáč?
Neboj, je čistej. Je Rondinelliho.
Hej, Petkoviči! Řekni všem, kterej fotbalovej tým na světě je nejlepší!
- No? - Flamengo.
- Pojďme domů, už je pozdě. - Zlato, mají spoustu mazlíčku.
Jo, to já dobře vím. Odcházíme.
-Co to je za smrad? - Asi jsem omylem šlápnul do kočičince.
Obličejem?
Můžeme prostě jít domů? Nechce se mi to teď vysvětlovat.
Mrkejte na tohle. Hej, Petkoviči. Poslouchá i mě.
Počkej, Petkoviči. Dám ti papáni. Podívej.
- Ale ne. - Víš, že jsem z toho nervózní! Dost!
- Nebuď labuť, Kelly! - Nelíbí se mi to.
- To by zvládlo i škvrně. Viď, Wally? - Jsem Walter.
- Zkusíš to, Wally? - Radši ne.
- To se dělá s ptáky, ne s papoušky. - A co jsou papoušci?
No tak, táto. Staroušci už nemají odvahu.
Jseš fakt šíleně vtipnej. „Budu si dělat srandu z někoho, koho jsem právě poznal.“
Tady nejde o věk, ale o hygienu. A já nechci něco chytit. Jdeme.
- Prosím? - Tak počkat!
- Tvrdíš, že moje zvířata přenáší nemoci? - Zvířata pořád všude čmuchají…
Tak hele. Pořádně se na nás podívej. Jsme obyčejný lidi, ale čistý. Viď, Kelly?
Vážně čistý! Chceš si čuchnout? Čuchni si k mýmu podpaždí!
- Dokonce mě tam i líže! - Klidně se tady podívejte a nenajdete…
- Ani kousek špíny! - Tak aby bylo jasno.
Všichni jsme očkovaní, zvířata nás milujou a nemáme žádný parazity.
Já vám to vysvětlím. Walter to takhle nemyslel.
- Vychovávala ho babička, má hodně zábran. - Zábran? Tak mi chceš pomoct?
- Dejte mi ho. Zvládnu to. - Ztlum to, nemá rád křik.
Já se mám ztlumit? Dej mi to. Tohle jste chtěli vidět?
Hlavně nevystrkuj jazyk. Nevystrkuj jazyk, Wally!
Ne!
Pomoz mi zachránit Petkoviče!
Miláčku!
Pusť ho!
- Pusť ho, Petkoviči! - Pusť ho!
Pusť ho, Petkoviči!
Pusť ho! Tahej!
- Tahej! - Petkoviči!
Pusť ho!
To je vážně prosťáček.
- Jak se cítíš? Co tvůj jazyk? - Co myslíš?
- Zkus nemluvit. - I kdybych chtěl, nemůžu.
- Jsem nervózní z toho takhle tě slyšet. - Jsi nervózní?
To je tedy zvláštní. Povím ti, co se mi stalo. Pes po mě hodil kočičí bobky.
Můj ksicht smrdí jako kočičinec. Papoušek mi natáhnul jazyk až sem.
A pak mě polili vodou. Vylili na mě celej kbelík.
Jsme v háji. Naprostým. Chápeš to?
Nerozumím ti, miláčku. Podrž si jazyk a zopakuj to.
Mám vykloubenej jazyk.
To přece není možný. Jazyk nemá klouby. Nemůžeš si ho vykloubit.
Nerozumíš mi, ale slyšela jsi „vykloubený“? Výborně, Joano.
Prokrista! Poslouchej. Začali znova. Už to nevydržím.
Dýchej, zlatíčko. Klid. Dýchej. Jo, uklidni se. Poslouchej mě
- Mluvila jsem s Kelly, rozumíme si. - Vážně?
Ano. Říkala, že si promluví s Tonym.
- Ale ta zkouška potrvá dvě hodiny. - Cože?
- Musíš bejt silnej. - Dvě hodiny?
- Slibuješ, že budeš silnej? - Jo.
Proto zpívám, ať žije Joaquinópolis!
Proč tak křičí to „ať žije Joaquinópolis“? To musí tak řvát?
Dýchej. Zkus nemluvit a uklidni se. Dojdu ti pro prášky.
Mám deformovanou nosní přepážku. Dýchám pusou.
- Já vím, zlato. - Podívej.
- Hlavně klid. Jseš tak roztomilej. - Viď?
- Zkus si na chvíli zdřímnout. - Pořád to jenom opakuje.
- To bude dobrý. Zajdu ti pro ty prášky. - Tak dobře.
- Odpočiň si, broučku. - Ta písnička nikdy neskončí, Joano.
Ať žije Joaquinópolis!
- Správně, jdeme na to! - Jsem v prdeli.
- A celou noc! - V naprostý. To mě rovnou zabijte.
Tak zase příště. Díky, že jste přijeli. Příště s sebou vezmi nějaký baby.
Bude to bezvadný. Měj se. Díkes.
No konečně. Už můžeš být v klidu, zlato. Co? Kam zmizel?
Waltere?
Waltere, kde jsi??
- Waltere? - Bože…
- Kde… Waltere? - Dobrotivý Bože.
To jsi…? Waltere?
- Co to je? Zvuk anděla? - Ne, broučku. To jsem já, Joana.
Ne, je to mužský hlas.
Joano, slyším svoje vlastní myšlenky a svůj hlas.
To je úžasný, co? Už žádná další hudba. A tvůj jazyk se vyléčil.
- Jo. - Viď?
Teď se jdi nahoru pořádně prospat. Přinesu ti mlíčko, dobře?
To bude dobrý. Jsem přímo tady.
Děkuju ti.
Díky.
Zdravím. Dnes vám pomohu
splnit si svůj sen o klidném a pokojném důchodu.
Co to…? Jak to mám vypnout? Proboha! Co to je za hluk?
Waltere! Waltere?
Waltere?
Waltere! Jsi v pořádku? Nepotřebuješ prášky?
Nechci žádný prášky. Chci vědět, co je to za randál.
Bože můj!
Prokrista!
To se mi snad zdá! Syn sousedů hraje na bicí!
- Klid. - To si strč někam!
Už nebudu milej, vyřeším to, jak chci já.
- Kdo jseš, starouši? - No tak.
Už jsem tady dneska byl. Trochu úcty, chlapče.
Mami, je tady ten chlápek, co sežral kočičí hovna!
- To není pravda. - Podle táty je.
Tak to ti tvůj táta lhal.
- Kdo to je, Pedro? - Bože.
- Sežral. - Nesežral.
Sežral.
Čau, Wally! Jsi zpátky! Jak se máš? Běž do svýho pokoje.
Jak je, drahoušku? Jakpak se máš, Wally?
Nejsem si jistej. To si hraješ na Liberaceho? Abys věděla, jsem Walter.
- Chci, aby tvůj syn přestal hrát na bicí. - A proč? To nepřipadá v úvahu.
Miluje hrát na bicí.
- A je to tak krásný „rýmický“ nástroj. - Rytmický.
- Vždyť říkám. Rýmický. - Rytmický.
- „Rýmický.“ - Máš doma manžela?
Tony!
- Jak je, Wally? Nedáš si drink? - Jsem Walter.
Nepřišel jsem si pro pití, ale abych si vynutil ticho.
Hlavně klid, drahoušku. Nedáš si čaj?
- Prosím? - Všichni v rodině jsou hudebně nadaní.
- Co? - Mami.
Nech ho. Musí si procházet těžkým obdobím. Jdi si radši odříkat modlitby.
- Omluvte mě. - Modlete se nahlas!
S tím rámusem tady vás jinak Bůh neuslyší.
Prosťáčku.
Zlato, řekni svému kamarádovi Walterovi, že v tomto domě podporujeme umění.
Podporujete umění? Co třeba origami nebo malování akvarelami?
- Musí to být zasraný bicí? - Tony, už mě štve. Něco mu řeknu.
- Já mu to řeknu. - Já.
- Ne, já. - Tony! Tak to řekni ty.
Poslouchej mě, Wally. Máš naprostou pravdu. Postarám se o to. Vážně.
- Ne… - Nemůžu akceptovat, co se tady děje.
- To je skvělý. Takže se chápeme. - Tohle skončí hned teď.
- Jo. - Arthure!
Do prdele.
- Co je? - Okamžitě sem pojď!
- Copak, fotříku? Jaká, pane Waltere? - Omluv se Wallymu.
Za co se mám omlouvat?
Nemusíš se vůbec omlouvat. Jenom přestaň hrát na ty zpropadený bicí.
Omluv se, že hraješ ten příšernej rock.
Náš dům patří sambě. Měl bys hrát sambu.
To budeme znova probírat tohle? Vážně? To je dost trapný.
- Nechápete, co mám za problém. - Sklapni, Wally.
Syn João Nogueiry, zpěváka samby, hraje sambu.
Périclesův syn hraje sambu. Syn Arlindo Cruze hraje sambu.
- A můj syn hraje rock? - Tati, se vší úctou.
- Sambu nenávidím. - Proboha.
Díky sambě máme co jíst. A samba nám zaplatila tenhle dům.
- Samba je nejlepší hudba v Brazílii? - Jsem rocker. Zajímá mě jenom rokenrol!
- Brazilskou hudbu nesnáším! - To už neříkej!
- Rodinná záležitost… - Sedni!
- Tohle je rodinná záležitost. - Co kdyby hrál brazilskej funk?
- Co ty na to? - Ne!
- Proboha živýho, hlavně ne funk! - Jo!
- Sakra! - Znova souhlasím. Funk není brazilskej.
- Nechápete, co mám za problém. - Už je to vyřešený. V pořádku.
- Můžu jít znova hrát? - Jo, jenom běž.
- Těch bicích už se ani nedotkneš, kruci! - Cože, Wally?
Nejsem Wally, do prdele! Začínám být kurva nasranej!
Pardon, ujely mi nervy. Bude to prostě takhle. Odteď chci ticho!
Chci ticho! Zvládnete to?
Co chci?
Ticho.
Co chci?
- Waltere, vzal sis prášky? - Miláčku, já tady umřu.
- Neumřeš, broučku. - Umřu.
- Tohle pomine. - Nepomine.
- Až skončí tenhle mejdan, začne další. - Nezačne. A víš proč?
Protože na to máme zákony. Po desáté večer musí být klid.
Když jejich mejdan neskončí do deseti, zavoláme policii.
Kolik je hodin?
Čtvrt na jedenáct.
Zavolej jim.
POLICIE
- To je něco. Kéž bychom měli popcorn. - Máme.
- Dáš si? - Jo.
Jak se máte, milí policisté? Dobrý ráno.
- Občanku, prosím. - Jasně, ale ignorujte moji fotku.
- Nemyslíte, že je na party trochu pozdě? - Na party není nikdy pozdě.
- Tohle je rezidenční oblast. - Správně, na party je pozdě.
„Antonio Vilares de Souza.“
- To jméno je mi povědomý. - Lidi mi říkají Tony.
- Tony z vesnice? - To jsem já.
To je Tony ze Sdružení Joaquinópolis!
Taková náhoda, chlape! Chodili jsme spolu na školu! Jsem Francisco Praxedes.
- Chico Praça? - Jo, Chico Praça!
- Musím tě obejmout. Jsem tvůj fanda. - Díky.
Musím říct kámošům, že se známe už od dětství.
- Mám veškerou tvoji hudbu na mobilu. - Já taky.
A tentokrát se dostaneme do první divize.
Dá-li Bůh! Tu samba písničku už mám už skoro hotovou. Chcete ji slyšet?
- Jo! - Zazpívej ji!
Můj hlas je jako úsměv v krku.
Všichni to rozjedou, když spustím sambu.
Jsem ze země mlékem a medem oplývající. Proto zpívám, ať žije Joaquinópolis!
- A proto zpívám… - Ať žije Joaquinópolis!
- Jo! - Úžasný!
- Paráda, čéče! - Ty brďo!
- Jak si na tebe mohl někdo stěžovat? - Nechápu to. Žiju tady deset let.
- Tohle je poprvý, co si někdo stěžuje. - Máš nějaký nový sousedy?
- Vidím tě, Wally! - To nejsem já!
- Proč jsi to řekl? - Nechal jsem se unést.
- Ruce vzhůru! - A pěkně pomalu!
- Pojďte pomalu ven. - Jsme neozbrojení. A ruce máme nahoře.
- Dobrý večer vespolek. - Dobrý večer.
Volali jste nás?
- Ne. - Jo.
- Proč to nepřiznáš? - O to tady nejde.
- To máme lhát? - Neumíš improvizovat?
- Dejte to pryč. - Jo.
Takový zklamání, Wally. Tohle bych od tebe nikdy nečekal.
Víš, že jsme se poznali dneska, že jo?
- Jak jste mohl nahlásit mého kamaráda? - Nenahlásil jsem vašeho kamaráda.
Ale souseda, který vůbec nerespektuje svoje sousedy.
- Přesně. - A to není všechno.
Jsem zastáncem práva a pořádku. Noční klid se musí dodržovat.
A to tenhle džentlmen tedy rozhodně nedělá.
- Pokračuj, bejby! - Díky, bejby.
Nemusela jsi mě před nima praštit. A řeknu vám to naprosto jasně.
- Jo! - S manželkou oba platíme daně.
To my vám platíme plat.
- Miláčku, nechal ses unést. - To teda nechal.
Jeden semestr jsem studoval právo a teď vám to vytmavím.
Kdybyste udělali svou práci, což jste zjevně…
neudělali, moji drazí Praxede, Reginaldo a Madureiro.
- Nevíte jak, jste nekompetentní! - Miláčku…
Je to pravda a s tou se nedokážete vyrovnat!
Měli byste tohoto pána odvést do vězení
a ukončit tuhle orgii. Tenhle ďábelský večírek, co se tu koná. Rozumíte?
Dotknul jste se mě.
- Nedotknul! - Nedotknul!
- Nedotknul. - Teď už jo.
- Vidělas to? - Jo!
Abychom se vyhnul dalším potížím, jdu zpátky dovnitř. Jejda.
Voníte hezky. A jste fešák. Co to děláte?
- Pohyb. - Seber ho.
Najednou je krotkej jako beránek. Otoč se.
- Pohyb. - Zavolej advokátku.
- Klid, to vyřešíme. - Zavolej jí!
Vyřeším to.
- Seberte i ji. - Mně?
- Mě? Já se vás nedotkla! -Tak jdeme.
- Co to děláte? - Neopouštěj mě, ve vězení si mě podají.
Dáme si jogurt, zatímco budou hnít v autě.
Udělají si ze mě svoji děvku.
Tohle je tak ponižující. Nikdy jsem nebyla v policejním autě.
- Ani já. - Proč jsi na něj křičel?
Za to můžeš ty. Povzbuzovala jsi mě: „Pokračuj, bejby!“
- Nechal jsem se unést. - Já? Proč jsi na něj šahal?
Viděla jsi, že se dotkl nosem mýho prstu.
- To on. - A co má bejt?
- Jsem kvůli tobě v poutech. - I já.
- Vystupujeme, dámo. - Vystupuju. Hlavně v klidu, strážníku.
Tenhle chlápek je nejlepší.
Poslouchejte. Pro mě za mě byste strávili noc v žaláři.
Požádal nás, abychom vás pustili. Jste volný
- Dobře. Panečku… - Už nikdy neotravuj mýho kámoše.
Já otravuju jeho?
- Waltere, nehádej se. - D
- Ne… - Wally!
Jseš můj dlužník.
Jdeme domů, Joano.
Zmiz, ty špinavá potvoro!
- Co se stalo? - Sousedovic pes nám zničil zahradu.
Jak se sem dostal?
- Co za psa tohle dělá, zatraceně? - Tě péro, Wally!
Nejsem Wally, ale Walter!
Tak tohle se Rondinellimu fakt povedlo. Větší díru nikdy nevykopal.
- Jak jako? - Byl u hasičů.
Vycvičili ho na vyhrabání děr. Hrabe díry každej den.
Vyprošťoval těla obětí povodní, zemětřesení a cunami. Je vycvičený hrabat.
Hrabe kdykoli a kdekoli. Můj pes je hrdina, Wally.
Tvůj pes je mi u prdele. Koukej tu díru zalít cementem.
- Klidně, Wally. Když ten cement koupíš. - Co to meleš? Koukej to zalít!
A ať se sem to psisko nepřibližuje, jinak ho zastřelím!
- Co to povídáš, Waltere? - Uspávací pistolí. Ale budu střílet!
Co se to tady děje, Tony? Neříkej mi, že…
- Rondinelli, kotě. - Jsem tak pyšná.
Rondinelli by se sem vešel dvakrát. Je skoro architekt.
Větší díru nikdy nevyhrabal
Ne, pamatuješ tu díru, co vyhrabal k těm dalším sousedům?
- Byla třikrát taková. - „Třikrát taková“. Ježíši.
- Byla taková třikrát. - No ty jo.
- Hustý! Prolezu tím na druhou stranu. - Sem nikdo nepoleze, chlapče!
Ten žalobníček se nějak vzteká.
- Žalobníček? - Zavolal jsi na nás poldy, Wally.
- A co jsi, když zavoláš poldy? - Žalobníček!
Nemluví skrz tuhle díru až moc lidí?
Jo.
Waltere, nezačni se hádat. Vezmi si to a zaplň tím tu díru.
- Joano, nazvali mě žalobníčkem. - Zapomeň na to a taky na to zapomenou.
Žalobníčku.
- Můžu toho papouška praštit lopatou? - Žalobníčku.
Na to papoušci nereagují. Není to pes. Je to fakt otravnej papoušek.
Žalobníčku.
Co jedna rána? Přímo do palice.
Žalobníčku.
- Skoč do bazénu, Kelly Christino! - Už skáču!
No teda, brouku. Co to je?
- Chyběla jsi mi. - I ty mně. Ale jsme v bazénu, kotě.
No ty brďo!
Au, brouku. Mám křeče.
- Pojď ke mně. - Přestanou někdy?
- Ty sexy mamko! - Vezmi si prášek.
Už je nebudu brát.
- Zní to jako z National Geographic. - Tak to by stačilo.
- Co to děláš? - Co jsem měl udělat dávno.
- Waltere? - I ty jeden divochu!
- Waltere, co to je? - Bazuka, co mám z vojny.
- Odkdy to máš? - Věděl jsem, že tenhle den přijde.
- Ne, Waltere. Nedělej to, prosím! - Jenom jedna střela.
Chcípni, Tony, chcípni!
- Chcípni… - Waltere?
- Jo? - Jsi v pořádku?
Proč jsi mě probudila z tak krásnýho snu, Joano?
Vždyť jsi křičel: „Chcípni, Tony, chcípni!“
- Stejně to neslyšeli. - To teda slyšeli!
- Chceš zabít našeho souseda? - Ne, vůbec ho nechci zabít.
Tak fajn.
Můžu si na netu najmout zabijáka? Vygoogluju si to.
Vražda je přece zločin.
Ale bude to v sebeobraně. Buď já, nebo on. Je to šílený.
Musíš akceptovat realitu a brát ty sedativa. Zvykneš si na to.
- Jo? - Jo.
- Mám je dál používat? Něco ti ukážu. - Příbalový leták?
Ne, jenom si ho přečti.
- Pitomost. - Strana dva.
Přečti so bod 4.2. zbytek ignoruj. No tak.
„Trvalé užívání tohoto léku může způsobit ospalost, podráždění, bolesti zad, svrbění
a také rozmazané noční vidění, suchost sliznic a…“
PORUCHA EREKCE
„Trvalou poruchu erekce?“
Budu jako v naší hymně věčně ležet v kolébce.
Už nikdy neuvidíš pana Chichotálka.
Válečníka s růžovou helmou. Už nikdy nebude válčit.
A proto podepište tuhle petici, co jsme s manželem sepsali.
Je to urgentní. A nezbytné. Musíme změnit pravidla naší čtvrti.
Takhle nemůžeme žít. Tohle je místo klidu a ticha.
A ne škola samby, kde si lidi dělají, co chtějí.
Vy…
SDRUŽENÍ JOAQUINÓPOLIS
Žijeme v pokojné a tiché čtvrti.
Ve čtvrti, kde je ticho prioritou. O co bychom měli usilovat? O ticho.
Hlavně pro vás, kteří už tu s námi dlouho nebudete.
Co chceme? Jenom klid a ticho.
Nikdo si nezaslouží poslouchat takový randál. A co naše milostné životy?
Vím, že to se vás už netýká. A já už taky nejsem tak aktivní.
Kvůli tomu hluku. Nemůžeme vždycky být… A vy vypadáte obzvlášť vyčerpaně.
Ale na tom nesejde. Podepište se tady, abychom je odsud vyštípali!
Jak můžete žít s tím rámusem a všema těma jeho mejdanama? Jak to děláte?
- Co to říkal, Oswaldo? - Nemám tušení, Angelino.
Co jste to říkal, synku?
Říkal jsem… Jste vážně hluší, co? Proto jste si nestěžovali, neslyšíte to.
I tak vám děkuju. Že jste mi vůbec nepomohli.
Mockrát díky. Opatrujte se.
A držte se. Mrzí mě, že jsem vám o sobě něco říkal.
Nazdárek.
Proč pomlouváte mýho otce?
- Já? Já ho vůbec nepomlouval. Vůbec. - Jo, pomlouval, slyšela jsem to.
Vlastně jsem jenom chtěl zjistit názor naší čtvrti, ty škvrně.
- Povím mu to. - To nedělej, pro lásku boží.
Něco ti povím. Koupím ti zmrzku. Tady máš peníze. A je po problému.
Snažíte se mě uplatit?
Ty už víš, co to znamená? Fajn, koupím ti dvě zmrzky.
Že se nestydíte.
Teď se cítím špatně. Řekla jsi to s takovým přesvědčením.
Podívej, to nedělej. Nezpůsobuj mi další maléry.
Otče!
Svatý Otče! Požehnej tomuto dítěti! Vrať se sem, pro rány boží!
Do psí řiti.
- Joano… - Co blbneš?
Sousedovic dcera slyšela, jak ho pomlouvám.
- Kolik jsi získal podpisů? - Žádnej. Co ty?
Taky žádnej. Ale neuvěříš, co jsem zjistila.
- Co? - Všichni je mají rádi.
- Nemožný. To jsou všichni hluší? - Dávají jim VIP lístky na karneval.
Zvou lidi na mejdany a spoustě lidem půjčují peníze.
- Lichváři. - Musíme přiznat, že jsou to milí lidi!
Ne, Joano, to teda nejsou. Jsou drzí, hlasití a nedokážou žít ve společnosti.
Možná že to nedokážeme my. To ty s nima máš problém, oni s tebou ne.
- Co to je za zvonek? - Ani jsem nevěděla, že nějakej máme.
- Oprav to, prosím tě! - Ty jo.
Sakra, to je ta malá práskačka. Jdi si s nima promluvit.
- Viděl tě. - Ne, neviděl. Běž tam ty.
- Viděl jsem tě! - Bože můj.
- Slyšel jsem vás. - Dobré odpoledne, pane Waltere.
Klidně mi říkej Wally. A ty mi říkej strejdo Wawo.
Moje dcera tvrdí, že jsi mě přede všema pomlouval.
Tahle malá práskačka… Tahle překrásná holčička a princezna, tenhle drahoušek…
Musela se splést. Víš, jaký jsou děti. Něco uslyší… Ne, nepomlouval jsem tě.
- Potvrdil jsem si to u 15 sousedů. - Jak jsi to udělal tak rychle?
Máme společnej chat. Všechno mi řekli.
Ztlumil jsem si ho. Společnej chat je otravnej. Pardon.
Něco ti povím. Je mi jasný, že mi chceš narušit můj klid.
Proč prostě… Poslyš. Takovej drahoušek. Poslouchej mě.
- Tvůj klid? - Jo.
Chci ti narušit tvůj klid? Mít tě za souseda je jako žít vedle Disneylandu.
- Ale Disneyland má otevírací dobu. - Ne, kvůli tobě jsme se uklidnili.
Cože? Uklidnili? A jak jako?
Přerušili jsme Sashiny lekce hry na tubu. Nemám pravdu?
- Máš, tati. - A já přestal s truhlařinou.
To je můj nejoblíbenější koníček. A mám spoustu pil. Okružní pily, přímočarý pily…
Díky. Poděkuješ mi, že už nehraješ na tubu. Nikdo ji nemá rád.
A další věc. Ani jsem se nedíval na fotbal.
Nepozval jsem kámoše, abychom to oslavili s rachejtlema.
Včera měla moje tchyně narozeniny. A nepořádali jsme rodinou oslavu.
- Chudák babička. - Zklamáváš mě, Waltere.
Opravdu moc. Otevřel jsem ti svoje srdce. Byl jsi u mě doma.
- Jenom jednou. - Chceš válku?
- Ne. - Pak ji máš mít. Zlatíčko?
Sundej tubu z police. Celodenní lekce hry na tubu. Jdeme.
Nehraj na tubu. Budou tě šikanovat. Nikdo ji nemá rád. Nebudeš populární.
Umřel jsem a jsem v pekle? A můj soused je Satan?
Urazil jsem nějak Boha? Počural jsem Turínské plátno?
Až napočítám do tří. Raz, dva, tři, teď!
Proč sedí táta tak daleko?
Má problém se najíst.
Miláčku, podáš mi džus?
- Hlavně to ne. Můžu ti nalít? - Ne.
Nejsem invalida. Naliju si sám.
Zlatíčko, podej mi ten džus, prosím. Když máma odmítá.
- Opatrně, tati. - Děkuju.
- Opatrně… - Zvládnu to.
Nejsem dítě. Vypadám snad jako dítě?
Vidíte tady nějaký dítě?
Jo, zvládnul jsem to.
Omáčka z maracujovýho džusu. Je výborná. Je…
Tak jo, beruško. Co nejhlasitěji to dovedeš.
Sasho, dáme si oběd!
A je to. Lekce je u konce.
Bezva. Už jsem plnej.
Jsem plnej. Skončil jsem. Joano…
co máme jako dezert?
Máme ananas.
Ananas?
A mandarinky.
Podívej, Joano.
Takhle už to dál nejde.
Ananas není dezert.
Jsem vystresovaný člověk.
Když tě požádám o dezert, očekávám alespoň dort.
Nemusí být ten nejlepší. Prostě jakýkoli dort.
Možná s nějakým papájovým krémem nebo nějakou zmrzlinou. Cokoli chceš.
Co chceš, Joano?
- Co chci, Waltere? - Ano, co chceš?
No, já chci…
Vážně chceš vědět, co chci?
Vlastně ne.
Zlatíčko, drahá Joano, která nemusí říkat své názory,
půjdu se vyspat do spíže. Omluvte mě.
- To… jde spát do spíže? - Je to to nejtišší místo v domě.
Zjistil, že sklenice od okurek mají skvělou akustiku.
Musíte odsud zmizet. Prodejte to tady nebo pronajměte.
- Nemůžeme dům prodat. Budeme tu navždy. - Mami, pracuju pro advokátní kancelář.
- Mohli jste mi zavolat. - Zlato, jsi koncipientka.
Jo. Ale vyznám se v právu a znám právníky.
Můžu vám pomoct a zažalovat vaše šílený sousedy.
Ne, nezapojuj se do toho. Máš svůj vlastní život, studuješ vysokou…
- Tak pojď. - S tátou to zvládneme sami.
Začni hrát!
Promiňte, není snadné spát vestoje.
Ale aspoň jsem našel konzervu broskví. Omluvte mě. Au.
Jsem unavenej.
Kdo to je?
Ahoj, jsem… Jmenuju se Camila.
Váš soused Walter je můj otec.
Rád tě poznávám. Arthur.
Přišla jsem za tebou. Ne, teda…
Přišla jsem za panem Antoniem. To je tvůj táta, předpokládám. Je doma?
Jo, je doma. Prosím, pojď dál. Neostýchej se.
Omluv mě.
- Waltere, co to vyvádíš? - Bojím se o Camilu. Těm lidem nevěřím.
- Neměli jsme ji nechat jít samotnou. - Zvládne to.
- Tím si nejsem jistej. - Tohle ti přišlo.
Na tohle taťka čekal. Co ti tak dlouho trvalo, bejby?
- Waltere, co to je? - Pistole.
No není to krasotinka? Pojmenuju ji Shirley. Shirley, pozdrav mamku.
Waltere, nechceš někoho zabít, viď? Nebo sebe?
- Ne, tohle je uspávací pistole. - A na co?
Říkal jsem ti to. Jestli sem vběhne nějaký jeho zvíře,
- na týden si pospí. - Waltere. Nedělej to, prosím tě.
Joano, jsem zoufalý muž. Nemám co ztratit.
- Mami, tati, musíme si promluvit. - Oukej.
Au. Potřebuju trénink.
Pan Antonio chápe, že ho můžu zažalovat a rozhodl se spolupracovat.
- Půjde do vězení, že jo? - Tam se za pořádání mejdanu nechodí.
Přestanou zkoušet přímo vedle vás.
- Budou zkoušet ve skladišti. - Díkybohu.
A budou mít o polovinu míň divokých zvířat.
- Jinak bych zavolala záchranné stanice. - Skvělý nápad, zlatíčko.
Úžasný. A to psisko zmizí taky?
Psi nejsou divoká zvířata, tati.
- Ale papoušci jo. - Žije v jejich rodině už 50 let, zůstane.
- Zatraceně. To je nesmrtelnej? - Papoušci se dožívají 80 let, tati.
Tak jaká zvířata zmizí?
Dvě želvy, jeden papoušek ara, jeden had…
Had?
Ztratil se jim. Ale až se najde, dají ho pryč. Pak jeden nosál, dvě morčata,
skřivan, dva zoborožci, 12 papoušků, opička kapucínská a taky zvonovec bílý.
- To mají zvonovce? - Jo.
- Nikdy jsem ho neslyšela. - Mají ho ode dneška, ale vrátí ho.
Vrať se sem, Adílio!
To byl Adílio. Ale dají ho pryč.
- Měli byste se s nimi pokusit vycházet. - Souhlasím.
Pozvěte je na večeři. Ukažte jim, že jste milí. Získejte si je.
- Chápu, zlatíčko. - Už bych měla jet.
Zlatíčko, poslyš. S tátou jsme na tebe moc pyšní. Děkujeme ti.
Jsi náš nejcennější poklad. Jenom ti chci říct…
- Waltere. - Ty…
Hlavně klid, tati.
- Jsi náš největší dar. - Ano…
- Taťka je moc roztomilej. Už musím. - Tak jdi.
Nepotřebuješ peníze?
Ne, mám odvoz do Ria. Postarej se o tátu. A ty moc neotravuj mámu.
- Postará se ti o tatínka. Ahoj. - Ahoj, zlatíčko.
- Hlavně klid, broučku. - Joano, musím…
Něco ti musím říct. Naše dcera…
- je to nejlepší, co jsme kdy dokázali. - Správně.
- Ahojky. - Čau.
- Nasaď si to. - Tak jo.
Radši se pořádně drž, kočičko.
Waltere, poslouchej. Budeme k nim milí a zdvořilí.
Užijeme si krásný večer.
Budeme hovořit jako dospělí. Můžu se na tebe spolehnout?
- Jistě, miláčku. - Dobře. Tak otevři.
- Jak se máš, sousedíku! - Překvápko!
- Překvápko? Vždyť nás pozvali. - No jo vlastně.
Ahoj, lidičky. Dobrej večír. Přišla jsem za váma.
- Irituje mě, když předstírá, že je pes. - Waltere.
- Prosím. - Pojďte dál, prosím. Vítejte.
Dámy první.
- Dnešek vypadá slibně. - Díky.
- Podívej, předělali to tady. - Líbí se mi, co jste s tím tady udělali.
Chci říct, že jsem poctěn, že tady můžu být.
Ne, to my jsme poctění vaší přítomností.
Říkal jsem Kelly, že nejseš takovej blbeček, jak jsem si myslel.
Jo.
- Jestli mě chápeš. - Chápu. A trochu mě to urazilo.
Můžu něco říct?
- Vůbec nerespektuju antisociální lidi. - Jo.
Když muž otevře dveře od svého domu, je to muž, který je otevřený životu.
- Jo. - Tak neomalené.
To jsi řekl krásně.
- Díky. - Miláčku. Už jsme tady dlouho nebyli.
Když jsme tady byli naposledy, Pedro to tady podpálil.
Váš syn podpálil tenhle dům?
To bylo dávno. Ještě před panem Agenorem.
- To byl ten, co se zabil? - Jo.
Spousta lidí přišla a odešla. Víc než deset majitelů.
A nikdo tady nezůstane. Nemám tušení proč.
Záhada. Asi jsme nad starobylým pohřebištěm. Nebo je tenhle dům prokletý.
- Myslíš? - Kelly, pamatuješ ten požár?
- Jo. - A ten den, kdy k němu došlo?
Naprostej chaos, bylo tady tolik lidí. Policejní a hasičská auta, vrtulník…
Fakt chaos. Dům zachvátily plameny. Nahoře byl ten pár, pamatuješ?
Podlaha se propadla. Přistáli přímo tady.
- Krucinál. - Přímo tady.
Nikdo ale díkybohu neumřel. Mám video, jak to tehdy bylo ve zprávách.
- To muselo být něco. - To jo. Bylo to vzrůšo. Jako ve filmech.
- Chcete to vidět? - Ne.
- Umíme si to představit. - Přesně tak.
Hádejte, koho jsme ten den potkali. Našeho psa Rondinelliho. Byl s hasičema.
Takže to nebyla úplná tragédie.
Dobře pro vás, ale ta rodina asi není úplně šťastná.
Jo. Slyšeli jste to?
Copak, Maggie? „Maminko, polož mě na zem.“
Slyšeli jste to? Můžu dát Maggie na zem?
- Jsem trochu alergický… - Jo.
- Jasně. - Jasně.
Udělej si u nás pohodlí, Maggie.
Tak do toho, prozkoumej to tady.
Můžeme to ještě zrušit?
- Ne. - Dobře.
Kromě samby miluju i komedii. Napíšu si stand-up, abych vydělal prachy navíc.
První vtípek všechny rozesměje. Mravenec uviděl v džungli slona a povídá:
„Pane Slone, díky za laskavost.“ A slon na to: „Není za co, teď se svlíkni.“
Asi to nepochopila. Vysvětlím ti to. Ten slon totiž chtěl…
Ne, pochopila jsem to. Bezvadný, fakt vtipný.
Dojdu do kuchyně pro další víno. Nechce ještě někdo něco?
- Půjdu s tebou. Jsem skvělá Somálka. - Myslíš someliérka.
- Použila jsem anglickej výraz, blázínku. - Jo, správně. Náš jazyk, naše pravidla.
- Přesně tak. Pojďme, Jo. - Dobře.
Pozor na schody. Opatrně.
- Wally, vážně si vážím Joanina pozvání. - Joana je úžasná, to je pravda.
- Bylo na čase si promluvit jako dospělí. - A vzhledem k tomu, že tu nejsou děti
- a že nás nemůže nikdo vyrušit - Ne, nikdo…
Možná bychom mohli… zkusit něco novýho.
A pořádně využít tenhle večer. Viď, Wally? Tenhle večer pro dospělý.
- Už jsme toho snědli víc než dost. - Možná…
- Otevři svou mysl. - Co to bylo, do prdele?
Zkus pochopit, co obnáší večer pro dospělý.
A rozjedeme to. Vyměníme si karty, zamícháme balíček.
Zahrajeme si s jinejma kartama.
Abychom měli v životě nový vzrušení.
Abychom se dál vyvíjeli.
Jako celek. Jestli mě chápeš.
Všimnul jsem si, že jste s Joanou hodně podobní mně a Kelly.
- Co to… Počkej. - Wally.
- Ano? - Taky jseš odvážnej.
Co přesně myslíš slovem „odvážnej“?
Jak to mám říct? Chodím tady po špičkách.
- Bojím se… - To je dobrý.
Možná zareaguješ špatně, až ti to nabídnu.
- A co jako? - Proto opatrně vážím slova.
- Chápu. - Jo.
Jako bych mazal páčidlo. Abych tě netraumatizoval.
Slovo „páčidlo“ mě už dostatečně traumatizuje.
Zkus pokračovat, protože já opravdu nechápu…
- Když je spolu pár už vážně dlouho… - Jo?
…začne se vytrácet…
Přicházejí o vzrušení, ztrácejí zájem a už to nemá grády.
Musí zkoušet nový věci. Chápeš?
- Jo… - Myslím, že vzrušení pramení z…
například z věcí, který si Kelly
jednou za čas dovolíme.
Dobře. Dobře, to je… Co to tady žvaníš, do hajzlu?
S Kelly jsme spolu už fakt dlouho. Přes 20 let. To je dost dlouho.
- To je. - Co jsme neviděli? Co jsme neudělali?
- Co jsme nezkusili, Wally? - Šmarjá.
- To netuším. - Takže my…
Umožňujeme si to.
- Jestli mě chápeš. - Ano, já… Tebe je snadný chápat.
V tý části s mazáním páčidla jsem se trochu ztratil. A co si umožňujete?
- Wally. - Ano?
- Co se tebe týče… - Ano?
I když máš vtipnej ksicht, Kelly tě má ráda.
Vážně tě má ráda. Myslí si, že jsi zajímavej, chytrej a milej chlap.
- Děkuju. - A abych byl upřímnej,
můžu ti říct přímo do očí, že mi od samýho začátku
přišla Joana moc fajnová.
Opovaž se dotknout mý ženy!
- Au! - Co se stalo?
Nemáš ani ponětí, co mi tenhle úchyl právě nabídnul.
- Na můj vkus až moc pikantní návrh. - Jaký návrh?
Navrhl jsem, že si zahrajeme poker o peníze. Myslel jsem, že jsi pro.
- Správně… Počkej, tys myslel poker? - Ano, poker. Co sis myslel ty?
Chválil jsi Joanu a říkal, jak je hezká,
že je vaše manželství v troskách a že potřebuje okořenit…
- Ach jo, Tony! Vím, co si myslel. - Nemusíš to říkat. Joano…
Neslyšela jsi ho. Znělo to, jako by se snažil…
- Co? - Wally, jak sis to o mně mohl myslet?
- Máš pořádně oplzlou mysl! - Nemám.
Promiň. Ale díky jeho tónu jsem si myslel, že jejich manželství je v troskách.
Říkám jejich, ne naše
- Wally! - Jo?
To jsi chtěl potlesk? Zatleskáme mu.
- To jsi chtěl potlesk? - Díky, ale…
Pojďme, Kelly. Odcházíme, protože Walter je pořádnej perverzák!
Jo. Maggie, odcházíme!
Joano, neslyšela jsi to. Ale znělo to tak,
že naše manželství je skvělý a jejich příšerný. Měl bych bejt zticha.
- Waltere, praštil jsi ho v našem domě! - Nechápal jsem, co říká.
- Ale teď nás může zažalovat. Teda, tebe. - Díky za ohleduplnost.
- Nezatahuj mě do toho. - Komu voláš?
Naší dceři. Jako jediná v téhle rodině si bude vědět rady.
- Musíme v případě žaloby vědět, co a jak. - Neprobouzej naši princeznu. Je pozdě.
- Ahoj, mami. - Ahoj.
- Tati! - Ahoj, zlatíčko.
- Jak je? - Vím, že je pozdě.
- Spala jsi. - Poslyš…
- Waltere. - Nepočká to?
- Tvůj táta to podělal. - Ne…
- Jo, podělal. - Ani ne.
- Je pozdě, nepočká to? - Tvůj táta to podělal.
Věřila bys, že praštil souseda?
- To praštil mýho tátu? - Arthure?
- To nejsem já. - Ne…
- Počkat. - Mami, nejlepší bude…
- Waltere! - Tati!
Tati!
Klid, Waltere. Hlavně klid. Všechno je v pořádku.
Nedělej si starosti. Tady máš léky. Moje holčička… Moje holčička…
Miláčku, neplač kvůli naší dceři. Je dospělá a ví, co dělá.
- Kvůli ní nepláču. - Tak proč teda?
Kellyina fenka…
mi pochcala křeslo.
Proč ses zapletla s jeho synem?
Arthur je skvělej chlap. A jeho táta taky. Jsou skvělí lidi.
Jsou opakem skvělejch lidí. Jsou otravný a prokleli mi život!
Ukamenoval jsem svatý kříž a teď za to platím.
Aspoň že tě Tony nepraštil. Díky mně stáhnul žalobu.
- Jsem nemocný člověk. - Ani netušíš jak moc.
Prosím?
Skončila jsem, už tady nebudu. Strávím noc u Arthura.
Jestli mě chápeš. Čus, Wally.
- To nic neřekneš? - Ahoj, mami.
Rozhodl jsem se, že navždy odejdeme. Najdeme si byt v Riu,
naložíme nábytek do náklaďáku a zmizíme odsud. Jdeš do toho se mnou?
Waltere…
Takže…
Jsme na mizině.
Na mizině? Jak to?
Jak? Povím ti to.
Za tenhle dům jsme utratili všechny naše úspory.
Po přestěhování sem jsem přišla o několik klientů.
Udělala jsem pár špatných investic, 80 % svého času totiž trávím péčí o tebe.
Máme peníze jen na to nejnutnější.
Hej… To bude v pořádku.
Mám tebe.
Vždycky budeme spolu.
Máme něco k snědku?
- Naši zahradu. - No vidíš.
- A vajíčka od slepic. - Páni. A je to.
Kam jdeš?
Udělám nejlepší ženě na světě tu nejlepší omeletu.
- Miluju tě. - Já tebe taky.
A sakra.
- Co se děje, Wally? Nemáš rád kuřátka? - Tohle měla být omeleta.
Na cizí pozemky asi rád vniká nejenom tvůj čokl.
Jasně. Tak počkat. Naznačuješ, že to udělal Zico? Máš nějakej důkaz?
Přestaň s tou taškařicí, troubo. V okruhu deseti kilometrů žádnej další kohout není.
- Nepouštěj svoje zvířata na moji zahradu. - To vůbec nic neznamená.
- Nemáš žádnej důkaz. - Mám otestovat DNA tvýho kohouta?
Nechci tvý zvířata na svý zahradě, je to jasný?
Něco ti povím. Nemůžu za to, že zvířata kopírujou svoje majitele.
V mým domě využijeme každou příležitost. Všichni jsme fakt plodný, kapišto?
Rádi vrazíme banán do ovocnýho salátu.
Děláme dřepy na záhonku s okurkama. Jestli mě chápeš.
- Tvoje přirovnání chápu vždycky. - No tak, zastavte!
Chytím tě!
Mě nechytíš! Ne! Nech mě!
Ne!
Ve svým domě nikoho neomezuju. Vládne tady příroda a hormony.
Arthur je mistrem čtyřnohýho foxtrotu. Jestli mě chápeš.
A jsem si jistej, že den po vašem přistěhování
Arthur bouchnul šampáňo na oslavu vítězství. Jestli mě chápeš.
Jsem si jistej, že Arthur už olízal veškerou kostní dřeň. Jestli mě chápeš.
A něco ti povím. jestli znám Arthura dobře,
pak už si dávno v tom sladkám medíku smočil svý žihadlo.
Ten medík je už dávno fuč. Jestli mě chápeš.
- Doktorko, je na tom líp? - Ne.
Vlastně je na tom hůř.
- Bože můj. - Děláte, co jsem vám poradila?
Doktorko, s tím radši nezačínejte. Nijak to nepomůže.
Fajn. Ale mám pro vás dobré zprávy.
Nová německá technologie. Mikročip implantovaný za ušima.
Uleví to z 80 % stresu, který je vyvíjen na vaše nervy.
- Neprasknou mi? - Stačí pouze jedna operace.
Díky, Německo. Fandil jsem vám na mistrovství světa. Brazílie stála za prd.
Vteřinku. Doktorko, to jsou úžasné zprávy, ale pokryje to naše pojištění?
- Ne. - Ani tu operaci?
Ani tu.
A kolik to bude stát?
- Jestli to musí napsat… - Klid, miláčku.
Nechápu… Aha. Tak to je proveditelné.
To si můžeme dovolit, to máme na účtu. Jsem zachráněný.
- Díky, doktorko. - Waltere.
- Co je? - Spočítal jsi ty nuly?
- To je to doktorský písmo… - Spočítej je.
Tři, čtyři… Takže chcípnu, aha. Nemůžeme to nějak urychlit?
- Vyskočím z okna. V tom černým obleku. - Miláčku.
Tohle má být dobrá zpráva? Možná pro vás. Vyděláte si díky nám spoustu peněz.
- Nějak to vyřešíme. - Lásko.
Chci náhrobek s „Dobrý manžel a otec“.
- Chci mít na rakvi lvy. - Broučku…
- To bude dobrý. - A chci bílej mramor.
- Nezačínej. - Najdi fotku bez kníru.
Už dost, miláčku.
Tentokrát mi neutečeš!
Vrať se sem, ty parchante!
Tentokrát nezdrhneš.
Jo, vidím tě, ty neřáde. Tvůj čas konečně nadešel.
Bože můj.
Dobrotivý Bože.
Do války!
Zatraceně.
„I kdybych měl jít údolím stínu smrti, ničeho zlého se nebojím, tvůj prut…“
Zbytek už neznám. Proboha. Jak ji mám otočit?
Do prčic.
Tak tohle není dobrý. Tohle není vůbec dobrý. Do prdele práce.
No tak.
Takhle jsme se sblížili. Škoda že takhle pozdě.
- Nepoškrábej ho. - Neboj.
Myslí si, že neumím parkovat.
Tohle stačí.
Vystupte si! Všichni!
- Takhle je to vždycky. - Za to můžeš ty.
Proč jsi to udělala? Zabavím ti mobil.
- Proč? - Zabavím ho.
Lidi, podívejte, kdo tady je.
Lásko, tvoje máma spí?
Zvláštní, co? V tuhle dobu většinou nespí. Taky jsem zmatenej. Jdu tam. Podrž to.
- Běž! - Probuď se, mami!
Žalobníčku.
Ticho.
Proboha!
- Joano, prosím tě. - Co je?
- Pomoz mi zachránit tohohle papouška. - Jakýho papouška? Čí je?
Čí asi? pořád žije.
- Waltere, je mrtvej. - Ne, není! Nikdo další už dneska neumře.
- Nikdo další? Co tím myslíš? - To neřeš. Dýchání z úst do úst.
- Waltere, přestaň. Zemřel. - Ne, je naživu. No tak, papoušku.
- Dost, je mrtvej! - Ne, není. Přines mi defibrilátor.
- Ne. - Přines mi defibrilátor, prosím.
Pomoz mi. Zůstaň se mnou, papoušku. Ten defibrilátor! Hned teď!
- Proboha živýho. - Rychle. Dej ho na stůl. Jo, rychle!
- Podej mi ty elektrody. - Ne! Jseš si jistej?
- Podej mi je! - Nedělej to!
To neříkej a dej mi je. Otoč to na maximum.
- Cože? Ne! - Úplně na maximum. Na maximum, prosí
- Jenom trochu. - Ne, víc!
Víc! Ohul to!
- Víc! - Můžeš.
Lžeš! Dej to na úplný maximum!
VYSOKÉ NAPĚTÍ
To je vono. Ustup. Můžeme!
A do hajzlu.
Kam zmizel?
- Rozpustil jsi papouška! - Nic takovýho jsem neudělal.
Samozřejmě že udělal.
- Použil jsi vyšší napětí! - Snažil jsem se ho zachránit.
- Co? - Je naživu.
- Tamhle. - Je naživu!
- Flamengo… - Flamengo.
- Dobrý odpoledne, pane Waltere. - Dobré odpoledne, Arthure.
Přinesl jsem vám vašeho papouška. Vletěl mi do domu. Takže vám ho vracím.
Nevšimli jsme si toho. Rodiče nejsou doma.
- Šli na procházku? - Odvezli babičku do nemocnice.
Zůstal jsem tady s Camilou. Dohlížíme na moje sourozence, samozřejmě.
- Jo. - Oukej.
Chudák paní Nonová.
Ale určitě bude v pořádku.
To nevím. Byla v bezvědomí. Všichni si o ní děláme starosti.
- Určitě o nic nepůjde. - To doufám. Mýho tátu…
Mýho tátu by to zničilo.
- To chápu. - Jo.
- Nashle, pane Waltere. - Měj se.
Bože můj.
POHŘEBNÍ ÚSTAV
Dobré ráno.
- Proč ty smutné obličeje? - To nevíš, že někdo u sousedů zemřel?
A kdo? Nosál? Papoušek? Pták? Vydra?
Ne, tati. Paní Nonová.
Aha. No teda.
To je vážně smutné. Jsem opravdu… To jsem nečekal. Jsem v šoku.
- Protože byla zdravá jako rybička. - Nevypadáš moc překvapeně, Waltere.
Jsem. Co? Jsem v naprostým šoku.
Ale uvnitř. Za očníma bulvama mi teče proud slz.
Jestli se někdo zeptá: „Koho to překvapilo?“ Lidi řeknou: „Waltera.“
- Jsem fakt zaskočenej. - No… Tak pojďme na její pohřeb.
Dobře. Vyřiď rodině moji nejhlubší soustrast.
- Jdeme všichni. - Copak musím taky?
- Na to nebudu odpovídat. - Už jsi odpověděla. Jdu se obléct.
Dokonce i jejich mazlíčci vypadají smutně.
- Zvířata tyhle věci cítí. - Jo.
- Všechno to ticho je divný. - Copak jsi přesně tohle nechtěl?
Jo.
Zlatíčko, jak se má Arthur?
Dobře. Podporuje svoji rodinu.
- Je to skvělej kluk, viď? - Jo.
Ale Tony je na tom špatně. Chce prodat dům a odstěhovat se.
- Chce prodat dům? Proč? - Všechno mu připomíná jeho mámu.
- Viní se z toho, že ji nechal o samotě. - On za to přece nemůže.
- Myslí si, že může. - Proto chce prodat svůj dům?
- To nemůže. - Co se to s tebou děje?
Tohle přesně jsi chtěl. O tomhle dni jsi snil.
- Jo, tati. Co se stalo? - Nic se nestalo. A nesnil jsem o tom.
- Takhle ne. - Jak to myslíš?
- Jak se to děje. Všechno je v pořádku. - Není, tati.
Podle Arthura už jeho táta nechce chodit na zkoušení.
Tony opustil školu samby.
To nemůže. Školu samby teda neopustí.
No tak, Tony. Tvoje máma je v pořádku, je s Bohem.
- To nejde, Waltere. - Říkej mi Wally. Jsem tvůj Wally.
Čéče, je to… Fajn, Wally. Poslouchej.
Děkuju ti za všechno, co pro mě děláš, ale…
Znáš tu situaci, kdy život ztratí smysl? Je to jako by máma…
Jako bych ji viděl všude, kam se podívám.
- To neříkej. Takových věcí se bojím. - Jako by byla přímo tady.
Ale není. Nikdo tady není.
Jako by se mi snažila poslat zprávu, abych vyřešil nevyřešenou záhadu.
- Tady přece vůbec žádná záhada není. - Dobře.
- Je to asi jenom pocit. - Tak si ho nech pro sebe.
- Jo? - Jo.
Wally, na něco se tě zeptám. Přemýšlím o seanci.
- Díky nuancím nejlépe porozumíš životu. - Ne, Kelly je tak trochu jasnovidka.
Dokáže přijímat zprávy ze záhrobí. Takže nás napadlo tě pozvat,
protože potřebujeme lidi, kteří mají víru a věří v to. Ty přece věříš, viď, Wally?
To se mi snad zdá.
Je to jako tabulka Ouija. Hrála sis s ní někdy?
Ne, nejsem blázen. Proč se toho vůbec chceš zúčastnit?
Protože chci pomoct našemu sousedovi a bránit se…
Teda, bránit nás. Co když mě ten její duch pomluví? Teda, nás.
S duchama nikdy nevíš. Nevěřím jim. Chci to vidět na vlastní oči.
- Proč by nás měl duch pomlouvat? - Ty máš dneska samý otázky. Tony!
- Kdy se vydáme do záhrobí? - Za minutu. Čekáme na Matku Dinocu.
- Kdo je Matka Dinoca? - Je to úžasná jasnovidka.
Ví všechno a všechno odhalí.
Nejde odhalit všechno.
Ale ona to dokáže. Viděla všechny moje předešlý životy.
- Hádejte, kdo jsem byl v minulý inkubaci. - Inkubaci?
Obama.
Tady to začíná být vážně ošemetný. Obama je pořád naživu.
- Je neslušný zpochybňovat víru ostatních. - Tady nejde o víru. Včera byl v televizi.
Ahoj, tati. Ahoj, mami.
- Kde jsi byla? - To ses mě na to vážně zeptal?
- Waltere, nech toho. - Mají mokrý vlasy. Šíleně mě to vytáčí.
Lidi! Matka Dinoca je tady!
Hergot, není to Kelly?
To je Matka Dinoca. Nasadí si svůj „masturbátor“ a zmocní se jí jiná entita.
Vítej, Matko Dinoco.
Je zde utrápená duše.
- Patří mojí matce? - Ne.
Někomu, kdo je stále naživu.
Na co se díváš? Nic mě netrápí. Klidnější už být nemůžu.
- Jsem naprosto klidnej. No tak. Co? - Nemluvila s tebou.
- Ale dívá se přímo na mě. Děsí mě to. - Waltere.
Děsí mě to. Dívá se přímo na mě. Jestli jsi ďábel, zmiz. Ve jménu Ježíše.
- Kdo jste? - To se naprosto zbláznila?
Tohle je Camila, Arthurova přítelkyně.
Už nejspíš v její řece sahal na pstruha, co, synku?
- Jestli mě chápete. - Matka Dinoca to chápe. Jako my všichni.
Tohle jsou Walter a Joana, naši sousedi. Jsou to skvělí lidi, Matko Dinoco.
- Zavrčela. - Na mě.
- Zdravíčko. Jak se máte? - Mám se fajn.
Jenom jsem si trochu nadělal do kalhot. Ale jinak jsem v pohodě.
Dobře, všichni bychom si měli…
- Sednout. - Seděli jsme. Tohle nedává smysl.
Chytněte se za ruce.
Pozor!
Teď se vážně soustřeďte.
Je tady někdo s námi?
- Mami! - Já se z toho dítěte poseru!
Vyděsil jsi mě k smrti!
Jenom chci vědět, kde je čokoládovej prášek.
Tohle není tvoje matka, ale Matka Dinoca.
- Jdi spát. - Chci čokoládový mlíko!
Je pod… Je pod dřezem. Mazej!
- Udělej si to mlíko a zmiz, ty spratku! - Díky, mami.
Zvláštní. Matka Šílená si nepamatuje naše jména.
Ale pamatuje si, kde je kakao.
- Záhady ze záhrobí. - Všichni buďte zticha!
Cítím, že je mezi námi další duch. Je zde další duch.
Právě teď cítím jeho přítomnost!
Ten duch jí provádí něco zvláštního.
Ukaž se, jestli přicházíš ze světa světla. Neukazuj se, jestli…
- Kdo to je? - Komik Carlos Alberto de Nóbrega.
- Z toho televizního pořadu. - Včera jsem se na něj dívala. Je naživu.
Carlos Alberto, to zašli moc daleko, ale Obama ti nevadil?
Marcelo? Kde je můj syn, Marcelo? Ať přivedou zpátky Paulinho Goga.
Tak moc mi chybí. Gogó je můj kámoš.
To je střelený, kámo.
Sakra práce!
Ty brďo. To bylo drsný!
Mezi námi je další duch.
Asi bychom měli zavřít dveře. Furt sem někdo leze.
Ticho.
Cítím přítomnost dalšího ducha.
Držte se za ruce. Blíží se. Mezi námi je další duch!
Prosťáčku!
Co? Nic jsem neudělal. Přísahám, že jsem nic neudělal.
Moje miminko! Podívej, zlato.
Našli jsme naši žížalku.
A večer si budeme hrát s další žížalkou, jestli mě chápeš.
- Wally? - Jo?
Chci ti poděkovat… za všechno, co jsi pro mě udělal. A za tvoji podporu.
Ale já… Nechce se mi tam vracet.
To je bláznivý. Nebuď blázen. Vrať se tam a znovu začni svůj život.
- Musíš to udělat, abych měl klid. - Proč, Wally?
Protože jsi…
Jsi můj nejoblíbenější soused.
- A mám tě vážně rád. Tak jdeme. - Ne, Wally.
Bez mámy nemám vůbec chuť pokračovat. Vůbec.
Tony. Nedovolím ti to vzdát.
Jdeme.
SDRUŽENÍ JOAQUINÓPOLIS
Pane Anibale, se vší úctou,
nemůžete vyhodit mého kamaráda, je to nejlepší znalec karnevalu v zemi.
Já vím. Mám ho dost rád.
Ale trvá na tom, že chce vzdát hold svojí matce. Nic proti tvojí mámě.
Škola samby nebude vzdávat hold něčí matce.
Pro školu samby fungujou tři témata.
Brazilská historie.
Lezení do zadku slavným.
- A zpěvák Drovial Caymni. - Zajímavý, to by mě nenapadlo.
Cokoli dalšího nemá význam, brácho.
Potřebuješ něco… inkluzivnějšího, chápeš?
Anibale, pro lásku Boží! Co je víc inkluzivní než matka?
To je fakt. Máš pravdu, Tony.
- Nemusíš křičet, je přímo… - Fajn!
- Všichni mají mámu. - Já nikdy mámu neměl.
Opustila mě.
To jsi mi mohl říct. Naštval jsem vás, co? To jsem nechtěl.
Ne, nenaštval.
- Jenom nechci vzdávat hold jeho matce. - Něco vám řeknu. Hlavně buď v klidu.
Paní Nonová je neskutečná žena.
Ach, paní Nonová. Milovaná paní Nonová. Jak výjimečný a velkorysý člověk.
Nazval bych ji i úžasně mateřskou.
Je vážně ohromná. Kdykoli o ní mluvím, začnu z toho slzet.
Kéž by moje matka byla jako paní Nonová. Opustila nás příliš brzo.
Žena, válečnice, bojovnice. Byla naprosto výjimečná.
Říkala mi… Ne vždycky jsem tomu rozuměl, měla tichý hlásek.
- Prosťáčku. - Nechtěl jsem to říkat nahlas.
Ze členů jeho rodiny mi vadila nejmíň. Se vší úctou. Jestli mě chápeš.
Paní Nonová je láska. A láska je to jediné, na čem záleží.
- Láska pro paní Nonovou. - Zopakuj to!
- Přímo do ucha. Sedím vedle tebe. - Zopakuj to!
Říkal jsem, že záleží jenom na lásce pro paní Nonovou.
Počkej. Následuj rytmus.
Je to láska.
Paní Nonová.
Takové dámy už dnes nebývají.
Poslouchejte bubny.
Paní Nonová.
Nonová.
- Zastav, Walte. Zní to dobře, parťáku. - Jo?
Anibale, poslouchej mě, člověče. Ten refrén s „paní Nonová“…
„Záleží jenom na lásce pro paní Nonovou.“ To bude hit.
- Ještě pár rýmů. - Je hotovej.
- Neuděláme sambu o tvojí mámě. - Sakra.
- Není to tvoje škola. - Ani tvoje!
To teda je!
- Nebojím se tě. - Ale já jsem z něj posranej strachy.
Zabil jsi sice víc jak deset lidí, ale nepolezu ti do zadku.
Vteřinu, pane Anibale. Proč teprve teď říkáš, že zabil víc jak deset lidí?
- Měl jsi mi to říct dřív. Nešel bych sem. - Žádný strachy.
- Bůh je na mý straně. - Jsem posranej strachy. Jako naprosto.
Pane Anibale, kde máte záchod? Musím si odskočit.
- Tam dole se něco děje. - To by stačilo!
- Nikdo nemíří na mýho kamaráda! - Jo, míří!
Nestřílej!
Ježíši!
Nemiřte na mě!
Přestaň! Pusť to!
Nedělejte to! Nemiřte na mě!
Je hajzlík tady?
Zabiju ho!
Nestřílej!
Všechno ničí!
- Podívej, cos provedl, Anibale! - Zvláštní. Proč je na zemi?
- Kulka zasáhla zeď. - A co ta krev? Musel jsi ho zasáhnout.
To není krev, ale inkoust na razítka. Spadl mi ze stolu.
- Proč leží na zemi? - Nesmí slyšet žádný hlasitý zvuky.
Musíme zavolat sanitku a odvézt ho do nemocnice.
To mi říkáš až teď? Pomoz mi ho zvednout. Počkej. Vteřinku.
- Ta samba se mi líbila? - Jo? Tak máme dohodu. Pojď.
- Joano? Co se stalo? - Všechno je v pořádku, miláčku.
- V tom nejlepším. - Jo?
- Co to mám na uších? - Pooperační obvazy.
Dostal jsi ten mikročip, Waltere! Jseš uzdravenej!
To je úžasný, lásko.
- Ale jak jsme za to zaplatili? - Zaplatil ti to Tony.
- To pro mě udělal? - Ano.
Jako poděkování za to, co jsi pro něj udělal.
- Jsou to skvělí lidi, Waltere. - Ano.
Ty taky, miláčku.
Střelil jsem jeho matku uspávací šipkou.
- Tušila jsem to. - Musel jsem ti to říct.
Měl bys to říct jemu, ne mně. Pokazil jsi náladu. Jdu pro doktora.
Miluju tě.
MILUJEME PANÍ NONOVOU
- Jak se máš, Wally? - Zdravím tě, Tony.
Chci ti poděkovat za všechno, co jsi pro mě udělal.
To nestojí za řeč, chlape. Udělal bys pro mě totéž.
Tím si nejsem tak jistej. Každopádně. Vlastně jsem ti chtěl něco říct.
Musím ti říct, jak tvoje matka umřela.
- Co tím myslíš? Umřela na rakovinu. - Přesně tak, ona…
- Cože? Na rakovinu? - Jo, umírá na ní spousta lidí.
Škola samby o tom vyrábí alegorickej vůz.
Bude na něm i dr. Dráuzio Varella.
- Umřela na rakovinu? - Jo. Už dlouho se s ní léčila.
Ale když jsi ji vezl do nemocnice, byla v bezvědomí.
Jenom omdlela, nic podstatnýho.
Probrala se ve skvělý náladě. Mám video, na kterým…
tancuje se zřízencema nemocnice. Podívej, jak byla veselá.
- Tancovala? - A s ní tancovali i doktoři a sestřičky.
Proto zpívám, ať žije Joaquinópolis!
Pak jí ale udělali rentgenovej snímek plic
a náhodou zjistili, že se nádor zvětšil. Pokusili se ho vyoperovat, ale nepřežila.
To mě pos… Do prd…
Kurvadrát. Ne.
Takže tím mi chceš říct, že to zabilo tvoji matku?
- Jo. - A nic dalšího?
Takže celou tuhle dobu se úplně zbytečně cítím provinile?
Proč provinile?
- Cože? - Co tím myslíš?
- To jsem řekl? - Jo.
- A kdo? - Co? No ty.
- Cože? - Provinile?
To je tvoje matka? Fakt krásný tričko. Řekl jsem „provinile“?
- Jo. - Provinile… Jo, cítím se provinile…
- Jo, pokračuj. - Protože jsem ji nepoznal líp.
To je bláznivý, Wally. To vůbec neřeš. Víš, na čem skutečně záleží?
Že jsi mě nenechal odjet. Málem jsme přestali bejt sousedi.
Viď? Já… Zatraceně…
- Nenechal jsem tě odjet. Mohl jsi odjet. - Zastavil jsi mě.
Představ si, jak by to bylo tragický. Šíleně bych ti chyběl.
A ty mně. Ale víš, co je nejlepší?
- Já ne… - Víš, co je nejlepší?
Teď budeme až do smrti sousedi, Wally.
Děkuju ti, kamaráde.
Mohl odjet.
Překlad titulků: Jakub Doležal
Jak se máš, Wally? Všechno dobrý? Jsem dojatej a mluvím z hloubi svojí duše.
Rád bych ti poděkoval, že jsi nám pomohl, abychom se dostali do první divize.
Dokázali jsme to, Wally! Dokonce máme i skladiště na zkoušky.
Vím, že tě tohle naštve,
ale už nebudeme moct zkoušet sambu u nás doma, jenom v tom skladišti.
Odteď pomáhám Kelly s její novou kariérou zpěvačky funku.
Je fakt dobrá, takže jí pomůžu a její písničky budeme zkoušet u nás doma.
Funk sice zrovna moc nemusím, ale znáš ženský.
Teď vládnou světu, takže bych tě k nám rád pozval.
Zatancujeme si spolu funk, Wally! Pojď se k nám domů pobavit, Wally!