Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ještě trochu, už leze!
Tlač!
Už to bude! Tlač, zlato, tlač!
Už leze!
Ne!
Ne...
POCHODNĚ
- Jdeš za starostou? - Prosím?
Hledáš starostův dům?
Jo.
Je tamhle.
Já jsem kajícník.
Díky.
- Pedro? - Ahoj.
Já jsem Fernanda, tvoje sestřenice.
Fernando.
Ahoj! Jak se máš?
Dobrý.
- Dlouho jsme se neviděli. - To ne.
Naposledy jsme se viděli, když jsi byl malý.
Bylo ti osm.
Tak nějak.
Jeli jsme spolu vlakem do Corcovada.
To je pravda.
Jako malý jsi byl hrozně roztomilý.
Vypadáš skvěle.
A ty ses přidal ke KKK. Kdo by to byl řekl?
To je jen kostým kajícníka.
Místní tradice. S KKK to nemá nic společného.
Chápu.
- Ostatní jsou vevnitř? - Jo.
Všichni jsou vevnitř.
- Fernando? - Teto Arlette.
No já koukám!
- Jak se máš? - Podívejme se.
- Moc ti to sluší, teto. - Díky, to i tobě.
- Pořád jsi ale tak trochu hipík. - To jo.
Drahý Bože na nebesích.
S těmi vlasy musíme něco udělat.
Pojď dál.
Pamatuješ, jak jsi mě vzala do Ria za tím kadeřníkem?
Tvoje máma mě málem zabila, protože ti ty vlasy narovnal.
- Ale tys to tak chtěla. - Bylo mi teprve 12.
Byla jsi moc roztomiloučká.
To mikádko bylo fakt šik.
Líbilo se ti to.
To jo, vypadalo to dobře.
Proč jsi nedala vědět, že přijedeš? Někoho bychom pro tebe poslali.
Vlastně jsem byla zrovna v Bolívii
a tak mě to nějak napadlo.
- Je tu strejda Antônio? - Přijde za chvilku.
Je pořád samá politika.
Tamhle ho máme.
Antônio!
Hádej, kdo přijel.
Strejdo Antônio.
Moje drahá neteř.
- Vítej. - To je ale pevný stisk.
Co se říká?
Strejdo, jak se máš?
Tak co se říká, děvče?
Požehnán buď, strejdo.
Bůh ti žehnej, děvče.
Vážení, tohle je Fernanda.
Moje neteř a kmotřenka.
Dcera mé zesnulé sestry Cecílie.
Paulo.
To je Fernanda, tvoje marnotratná sestřenice.
- Paulo! - Fernando, už je to nějaký ten pátek.
- Ahoj. - Čau.
No teda, takových novinek tady.
A jakých. Čekáme kluka.
Díky bohu.
Proč?
Muž ve světě mužů. Viď, strejdo?
Dáš si něco k pití?
Vlastně bych spíš skočila do sprchy.
- Nemáš hlad? - Ten mám vždycky.
Tak tu zůstaň s námi, jídla je tu dost.
- Radši ne. - Ne.
Jasně.
Kdybych mohla, dívala bych se teď v pyžamu na telenovelu.
Pojďme do kuchyně.
- Slečinko! - Ano, paní?
Jsou ještě žebírka?
Nic nezbylo.
Nedělej si se mnou hlavu, dám si, co bude.
Uděláš nám míchaná vajíčka?
Joano!
Jsou to šťastná vajíčka. Ze statku.
Nádhera.
Ahoj, jak je?
Těší mě, já jsem Fernanda.
Nemusíš se bát, jsou vážně milé.
Adoptovali jsme je. Tohle je Joana a tohle slečinka.
Slečinka je tu s námi už od mé svatby.
Viď, slečinko?
Dárek od tchyně. Byla její kmotřenka.
Dárek od tchyně?
Ale ne,
to byl jen takový slovní obrat.
Nebýt nás, skončily by v ústavu.
To je holý fakt.
Joano!
Přines z pokoje pro služky povlečení.
Květinové povlečení z pokoje pro služky. Rozumíš?
- Musím zase zpátky. - Jasně.
Slečinko, postarej se o to, ano?
Tak zatím.
Cecília.
Ano.
Ty ses s mojí mámou znala?
Znala.
Ale ona tvoje matka nebyla.
- Nebyla to tvoje matka. - To já vím.
Ale ty...
Podobáš se jí.
Kdyby ti byla zima, tak ve skříni je ještě deka.
Koupelna je na konci chodby.
Tady nejsou žádná okna?
Ne, je to pokoj pro služku.
Takové se tehdy stavěly domy. Schovávali tak dívky před muži.
Nebo se chtěli postarat, aby s nimi neutekly.
Tohle byl mámin pokoj?
A jak vidíš, ani to jí nezabránilo odsud utéct.
Jenom ne s mužem.
To máš pravdu.
Kam vedou ty dveře?
Do mé ložnice.
Rodiče své dcery nespustí z očí.
Na zlo číhající v lidech není očí nikdy dost.
- Píše se to v Bibli. - Amen.
Dobrou noc.
Se strejdou si můžeš promluvit zítra. Teď má plné ruce práce.
- S politikou. - Přesně tak.
Dobrou, teto. Děkuju.
Dobrou noc, drahá.
- Díky. - Kafe?
Dlouho jsme o sobě ani neslyšeli, co?
Řekla bych tak od máminy smrti.
Měl jsem na ten pohřeb jít.
- Ale byly zrovna volby... - Není pohřbená.
Přivezla jsem sem její popel.
Rozpráším ho tu.
No...
tak to je vážně zvláštní.
Cecília to tu přece vždycky nesnášela.
To spíš tohle místo nesnášelo ji.
To není tak jednoduché, Fernando.
Často mluvila o jednom statku, na kterém se jí moc líbilo.
A v jedné z indiánských vesnic je prý nějaké jezírko.
Na tom statku ale žije Paula.
A čeká miminko.
Nechceš ten popel rozprášit tam, že ne?
Je to jenom popel. Nikomu to nepřinese smůlu ani nic.
Je toho popele hodně?
- Co tím myslíš, Pedro? - No...
nikdy jsem nic takového neviděl. My své mrtvé pohřbíváme.
Bratránku,
představ si 400gramový balík plný kokainu.
Jen to není bílé, ale šedé.
Víte snad, že co se týče drog, je Goiás mezinárodní koridor.
Ne.
Ne pod mou správou.
Takové věci já netoleruji.
Co ty, Pedro, chodíš na nějakou vysokou?
Pracuju na své kampani do zastupitelstva.
- Další politik v rodině! - To ano.
Do jaké strany?
Do PBP.
Jako táta.
No vidíš to.
Rodina se stejnou ideologií je rodina jednotná.
Fernando,
neprojedeme se spolu?
Proč jsi sem přijela?
Abych tu rozprášila mámin popel.
Jen kvůli tomu?
Ne.
Chci taky vidět soupis pozůstalosti. Už ho zveřejnili, ne?
- Tak teď to dává smysl. - Co?
Že ses tu tak zničehonic objevila.
Tak to není.
Přijela jsem, protože jsem chtěla.
Ty mi snad nevěříš?
Jasně že jo.
Proč? Neměla bych?
Život tady není lehký.
Ten statek mě ničí.
Krávy klátí nemoc.
Už jsme přišli o 90 kusů.
Tak snad to není mých 90 kusů.
Ty seš fakt číslo, děvče.
Ale vážně. Chci ten soupis,
ten dědický podíl vidět.
Ty ale nejsi její dcera.
V podstatě.
Tvůj děda byl vždycky proti tomu.
Dokonce jsem se tě musel zastat.
Strejdo, prosím tě.
S tímhle na mě nechoď.
Můj život začal tady.
Pochází odsud mí biologičtí rodiče, které jsem nikdy nepoznala.
A pocházela odsud i moje máma, tvoje sestra.
Ta lesba, co mě vychovala
a musela odsud zmizet, protože byla lesba.
Máš nás za primitivy.
Tvůj otec byl.
To říkáš vždycky všechno, co tě napadne?
Je to nemoc, strejdo.
Slyšel jsi někdy o Huntingtonově chorobě?
Nikdy.
Takto nemocný člověk říká všechno, co ho napadne
nebo na co myslí, když mluví.
Bolí mě z tebe hlava.
Už budu zticha.
Jo, mluv.
Na cestě k té indiánské vesnici se vyskytl problém.
Je to naléhavé.
POZOR ÚZEMÍ INDIÁNŮ
Počkej tu.
Nevylézej z auta.
Co je?
Mám vás zavézt do města.
Co se děje?
To byli ti indiáni Xavantes?
Ti už v Goiás nejsou.
- Všechny jste je vyhodili, že jo? - My?
Vyhodila je vaše rodina. Menezesovi.
My jsme jen pěšáci.
Vy nejste místní, ne? Mluvíte jinak.
Jo, mluvím jiným jazykem než vy.
Jak daleko ještě?
- Nějakých pět kiláků. - Fajn, tak mi tu zastavte.
- Cože? - Zastavte, půjdu pěšky.
Mám vás vysadit až ve městě.
- On mi nerozkazuje. - Ale mně jo.
Paulo?
Fernando.
- Ahoj, jak se máš? - Mám se dobře, a ty?
Ahoj.
Přišla ses pomodlit?
Ne.
Ale ráda se dívám na lidi, co se zrovna modlí.
Joano, ty plínky nejsou dar.
Já je vezmu.
- Která to je, tahle? - Jo, přesně ta.
Na chvilku se tu posaďme.
Miň, miň, miň.
Jen klid, vždyť se nic neděje.
To se omlouvá. Neumí říct jedno celé slovo.
Je ale hodně chytrá. A nadaná, až by tě to překvapilo.
Šije dítěti celou výbavičku.
Viď, Joano?
Paulo?
Tihle lidi,
co jsou na tom jako Joana...
- Myslíš ty blázny? - Jo.
- Proč je jich tu tolik? - Ne, to není městem.
Máme tu jeden starý ústav.
Sem se posílají postižené děti z celého širého okolí.
Rodiče je dají k adopci, a místní je adoptují.
Už to chápeš?
Dobří lidé.
Jo, lidé tu jsou dobří. Promiň.
Přijeď pro mě ke kostelu. Za minutku odjíždíme.
- Jedu k mámě, chceš svézt? - Ještě tu chvilku zůstanu.
Mám ti tu nechat Joanu? Je jak chodící GPS.
Ne, Paulo, to je dobrý.
Projdu se a na večeři jsem doma.
Tak hezkou procházku.
- Tak zatím. - Jo.
Jdeme, Joano.
Chcete pomoct?
Prosil se tě o to někdo?
Já pomoct nepotřebuju, poradím si sama.
Já vás vezmu.
Už můžeš jet, sestro.
Tereso, do banky a hned zpátky.
Tadeu tě za hodinu vyzvedne.
- Žádné poflakování. - Jasně.
Díky za pomoc, sestro.
Sestro, můžete na chvilku?
Dělo se to dlouhý roky.
Dítě nechali v babyboxu a někdo z místních si ho vzal domů.
Když to dítě nikdo nechtěl, nechaly si ho jeptišky.
Byly ty děti normální?
Spousta z nich byla jenom chudá,
ale většinou se jednalo o blázny.
Proč je tu těch bláznů tolik?
Podle některých za to může práce v dolech, spousta rtuti.
Nevím. Asi hodně sňatků mezi příbuznými.
Jednoho postiženého kluka
dokonce adoptovali vlastní rodiče.
Prosím?
Když se narodil, jeho rodina se za něj styděla.
Nechali ho v ústavu.
Pak se vrátili a adoptovali ho.
To je divný.
Udělali z nich své otroky.
Prý tak mají lepší život.
A když zestárnou, skončí v ústavu.
Ty jsi místní?
Tak to nevím.
Nechali mě v babyboxu, a zůstala jsem tam.
Nikdo mě nechtěl.
Tak aspoň jsi vdaná za Krista, ne?
Když už máš být něčí otrok, tak ať to je otrok Ducha svatého.
Ještě jsem nesložila slib.
Třeba jsme kámošky z babyboxu.
S tebou?
Pomůžeš mi najít moje rodiče?
- Ahoj. - Čau.
Fernando, tohle je Olegária, Álvarova dcera.
Tak to jsme sestřenice.
Tvého otce jsem poznala, když byl za námi v Riu.
- Jak se má? - Skvěle.
Žije na statku a já tu jsem kvůli vysoký.
- Co studuješ? - Výživu.
Podej mi to, prosím.
Všechno v pohodě?
Není mi dobře. Omluvíte mě?
Jistě.
Oni spolu chodí? Není to Álvarova dcera?
Vždyť jsou bratranec a sestřenice.
Nepovídej, Fernando.
V téhle rodině jsem jediná, kdo si nevzal bratrance.
Ale to se mezi příbuznými
přece nedoporučuje, ne?
A to ještě nic nevíš, holka.
Když se tady narodí dítě, vyhodí ho do vzduchu.
A pokud vzlétne, je netopýr.
- Pokud spadne, je blázen. - Kristepane.
Fakt vtipné, Paulo.
Tvoje matka byla chytrá.
Všem se tu postavila a vypadla odsud.
Neměla přece moc na výběr.
Máš štěstí.
Copak tu nejsi šťastná, broučku?
Mám život na hovno.
Ale no tak.
Co máš za problém, Paulo?
On si jede na líbánky do Karibiku, a já do Caldas Novas.
Promiň, Paulo.
To je ten tvůj důvod?
Navíc dostanou Joanu.
A co na to Joana?
Ale děvče.
Joana Pedra miluje.
Pedro, Pedro, Pedro.
Viď, Joano?
Goiás je fakt neuvěřitelné místo, co?
Bratranec si vezme sestřenici a k tomu dostanou darem člověka.
- Není to tak? - Je.
Dá se říct, že Goiás je jedna velká rodina.
Počítáš do ní i ty indiány z vesnice?
Jak jsi to vlastně nakonec vyřešil?
Všechno je v naprostém pořádku.
Dokonce jsem odtamtud přivezl i pequis . Máš je ráda?
Nikdy jsem to neměla.
Je to druh ovoce.
Je výborné a plné vitaminů.
Tak proto ti to ovoce dali.
To je sranda, vypadají jako mango.
Ne.
Jí se jen ta vnější část. Vnitřek je plný malých jehliček.
Chápu.
Opravdu?
Občas je lepší držet se na povrchu.
Šťourat se ve věcech často nebývá ten nejlepší nápad.
- Holčička roste. - Roste.
- Jo.
Můžu si přisednout?
Můžeš.
Dívají se tam na televizi, a já ty telenovely nesnáším.
Proč?
Jednoduché věci v nich jsou nakonec vždycky složité.
Všichni tam trpí.
A tajemství se vždycky odhalí až na konci.
- Jdu. Zima holčičce. - Dobře.
Máš taky nějakou panenku?
Mívala jsem. Jako malá.
Já ale blázen nejsem.
Tak proč jsi odsud ještě neodešla?
Kvůli věcem jak z telenovely.
Těm, které tě rozesmějí, nebo rozpláčou?
To záleží.
Někteří pláčou.
A jiní se smějí.
Chápu.
Já se telenovelám směju,
ale z klaunů se mi chce brečet.
Moje máma by byla zhruba stejně stará jako ty, viď?
Ale i tak ti říkají slečinko.
To ale není tvoje jméno.
Luzia.
Říkávali mi "holka".
"Holka, přines tohle!
Pozor na to mlíko, holka.
Nakrm psa, holka."
A teď jsem slečinka.
A budu slečinka až do své smrti.
Slečinko?
- Uvaříš nám kafe, prosím? - Dobře.
Díky.
- Já to vezmu. - Ne!
Ne.
Matka tě odsud odvezla, abys tohle nemusela dělat.
Ano?
Ahoj.
Teď?
Ne, to nic, přijdu. Kde seš?
Záznamy o adopci jsou přísně tajné
a jsou zamčené na sedm západů.
Ten rejstřík je veřejný. Mám právo to vědět.
Ale prosím tě, Fernando.
Tak si zkus na tom ústavu podat žádost sama.
Jen bych ráda věděla, kde si seženu cigarety.
No...
- Mám dvě krabičky. - Nádhera.
Našla jsi něco?
V roce 1983
šly do adopce tři děti ve věku šesti a sedmi let.
Takže žádní novorozenci?
Byl tam jeden, ale v roce 1976.
To není možné.
Máma mě prý adoptovala tady.
V okolí jsou i jiné ústavy.
Že by mi lhala?
Proč by to ale dělala?
Přestaň se v tom vrtat, Fernando.
Je to už dávno, nech minulost minulostí.
Můžeš sem přijít i zítra.
Můžu se vypařit, půjdeme na diskotéku.
Nebo třeba na karaoke.
Tančíš ráda?
Jo.
- Máš kluka? - Ne.
- Ne? - Ne.
Čeho si na klukovi všimneš jako první?
Čeho si na klukovi všimnu jako první... já nevím.
- Možná jeho pusy. - Pusy?
Máš krásný přívěšek.
Moc hezký kamínek.
Můžeš mi ho nechat. Na památku.
To nemůžu. Dala mi ho máma.
Nosíš make-up?
Ne.
Baví tě zpívat?
Ano.
Tak jo.
Díky.
- Tak zítra. - Měj se.
Budu čekat.
Ahoj.
Čau.
- Chceš vidět kouzlo? - Ne, díky.
Hledáš svoji matku?
- Jak to víš? - Jsem přece kouzelník.
Sleduj.
Jak jsi to udělal?
Mám schopnosti. Někteří lidi mi to ale nevěří.
Udělal jsem to, abys mi uvěřila.
- Jak se jmenuješ? - Ezequiel.
Věřím ti, Ezequieli.
Dej si pozor na cvoky, je jich tu hodně.
Ezequieli!
Mám ti předat tohle.
Super, díky.
Pedro!
Máš telefon!
Už jdu!
Děkuju.
Díky.
Pijte, je dobrá.
Jak zaprší, bude to tu hezčí. Teď je to vysušené.
Jasně.
Paní náčelnice,
co se mezi vámi a starostou děje?
Vy jste od novin?
- Ne, jsem jeho neteř. - Panenkomarjá.
Vážně bych to chtěla vědět.
Navíc jsem i dědičkou této půdy.
Strejda o tom ale nechce mluvit.
Tvrdí, že ty pláže u řeky patří jemu. My zase, že jsou naše.
My tam postavíme plot, a on přijde a zboří ho.
Chce tu řeku odklonit.
Aby měl čím napájet dobytek.
To se nemůžete nějak domluvit?
Musí změnit způsob myšlení.
Ale to se nejspíš nestane.
Bez vody žít nemůžeme.
Stane se, co se stát musí.
- A to má být co? - Boj.
Když ten plot zboří, postavíme ho znovu.
Zničí nás, my znovu povstaneme.
Jako ta kytička, co se znovuzrodí z ohně.
Je nádherná.
Mohla bych vás o něco požádat?
- Vlez do vody, Joano. - Ne, bojím.
- Pojď. - Bojím.
- Jen na chvilku. - Ne, bojím.
- Já ti pomůžu. - Bojím.
Tak pojď.
Bojím.
Opatrně, tady je kámen.
Tak pojď.
Tak, pomaličku.
Je to fajn, co?
- Voda dobrá! - To je.
- Počkáš chvilku? - Počkám.
Cecílie Figueiredo Menezesová.
Tohle je pro tebe.
Je už Fernanda vzhůru?
Tady.
- Dobré ráno. - Ahoj.
Co jsi dělala ve vesnici?
Šla jsem k jezírku. Proč?
Nepleť se do toho.
Jen jsem chtěla k jezeru, o kterém mi máma vyprávěla.
K jezeru, které je na jejich území.
A nelíbí se mi, když mi někdo rozkazuje.
Jen tě chráním.
S tou indiánkou si není radno zahrávat.
Náčelnice byla moc milá. Celkem jsme si pokecaly.
Jen dokud nezjistí, že jsi moje neteř.
Ona to ví. Řekla jsem jí to.
Nejsem jako ty, strejdo.
Co tím chceš říct?
Že nemám nepřátele.
S tou svou prořízlou pusou?
Stačí se rozhlídnout, a najdeš jich aspoň deset.
- Počkám v autě. - Tak jo, chlapče.
- Oni tu vodu vážně potřebují. - To my taky.
Copak to nejde nějak vyřešit?
Bez vody nám pomře dobytek, víš?
Vážně, strejdo, do hajzlu s dobytkem.
Fajn, tak aspoň do hajzlu s mým podílem.
Nemám rád ženy, které mluví sprostě.
Je to neomalené.
- Můžeš mi zastavit u obchodu? - Na chvilku.
Tak jo. Nachystám se v autě.
Joano!
Tak tady vy dvě spíte?
- Ezequiel? - Zequiel.
Kajíc Zequiel.
- Tohle je kajícník? - Je ník.
A tohle jsem já?
Ty.
- A tohle jsi ty se svou panenkou? - Jo, panenka.
Kajícník...
- To je krása, Joano. - Krása, že?
A tohle?
Cecília a já.
Když...
Když mi bylo pět...
ne, když mi byly tři, dali mě pryč,
poslali mě k Menezesovým.
Aby si měla Cecilia s kým hrát.
Oni se tě vzdali?
Rodiče prý
byli míšenci indiánů a Evropanů a těžili zlato.
A pracovali...
na statku, který patřil panu Ivovi.
Tomu starému zmetkovi, co vyhnal mou mámu.
Mohla jsi chodit do školy?
Vůbec.
Dělala jsem od všeho trochu. Takže jsem...
prala, umývala,
starala se o zvířata.
Ceci mě ale naučila číst.
"Ceci"?
Zvláštní, všichni mámě říkali Ciça.
Nikdo tu neví, že umím číst.
Nikdo neví, že vím všechno.
Proč tu teda ještě jsi?
Kvůli věcem z telenovely.
Utéct a mít dům,
to je jak z telenovely.
Pracuješ ve dne v noci. A přitom se rozhlédni,
podívej, kde spíš.
Já...
se teď držím při zemi.
Hraju mrtvého brouka.
Čekám.
Na co?
Na tu správnou chvíli.
Čekáš na mě?
Kdo, já?
Zrovna jsem slyšela Joanu, jak mi říká...
To je divné.
Joana...
Slyšela jsem v hlavě Joanu.
Tvoje.
Chceš, abych si to nechala?
Slečinko!
Sešli jsme se, abychom spustili nový rekonstrukční projekt
tohoto města, které všichni tolik milujeme.
Tahle úžasná práce
trvá už čtyři roky.
A my bychom byli rádi za další čtyři.
Když vidím svého syna Pedra,
který usiluje o křeslo v zastupitelstvu,
nedá mi to a vzpomínám na své dětství,
na své krásné dětství, které jsem strávil v tomto městě.
Tehdy si ještě děti hrávaly na ulicích.
Nemuseli jste zamykat dveře.
Jsem dojat.
A naším cílem je tohle všechno vrátit.
Aby můj vnuk, který, jak vidíte...
Nauč mě to.
Co má tohle být?
Co se to tu děje?
Ty ses snad zbláznila.
- Kde je slečinka? - Pryč.
Jak to myslíš, pryč?
- Nebuď blbá, to nemůže být pravda. - Proč ne?
Nemá kam jít.
Sebrala odvahu a odešla.
Aniž by mi o tom řekla?
Bože můj.
To snad není pravda.
Nechápu, co se to děje. To snad není pravda.
Přišla jsi o svůj svatební dar.
Cos to provedla?
Cos jí namluvila?
Slečinka je moje máma.
Tobě přeskočilo.
Tys to nevěděla?
Ty jsi to velké tajemství Menezesovic rodiny neznala?
Hele,
já o tom nic nevím.
Slyšíš?
- Ani jsi nic nezaslechla? - Nic o tom nevím.
- Takže tys to nevěděla? - Zmlkni, Fernando!
Drž hubu!
- Slečinka je moje máma. - Mlč!
Je moje máma!
Arlette mi to zavolala.
Zrovna jsem přijel do Brasílie. Musel jsem to otočit.
Co se to tu děje?
Chci, abys mi řekl, kdo jsem.
Můžu si jednu vzít?
Jsi dcera mé sestry.
Vychovala tě.
Dala ti jméno i život.
Proč se sem už nikdy nevrátila?
- Ty víš proč. - To nebylo jen proto, že byla lesba.
Vždycky jsem věděla, že je v tom ještě něco.
Cecília...
Ta se s ničím netajila.
Byla bezprostřední.
Volná.
Otec ji chtěl poslat do ústavu,
aby ji neměl na očích.
Proč mě tu nenechala?
Aby tě zachránila.
Před čím, Antônio?
Před otroctvím?
Fernando,
zrovna jsem uprostřed kampaně.
Teď nemám ani čas, ani energii
tyhle rodinné problémy řešit.
Arlette je ve stresu.
Bez slečinky toho teď bude mít hodně.
Chci, abys zítra odjela.
Bez odpovědí?
Bez těch věčných otázek.
Jsi můj otec?
Ty a slečinka.
Vím to.
Něco jsem zaslechla.
Viděla jsem vás spolu.
Nejlíp uděláš, když zítra odjedeš.
Přinutíš mě?
Pokud budu muset.
Ty jsi můj otec.
Říkala jsem si, jestli jsi dnes neviděl slečinku.
Neviděl jsi ji někde?
Viděl, neviděl.
Už nebyla tím, kým bývala.
Byla jiná?
Nebyla neviditelná.
Kde myslíš, že teď je?
Teď je ten správný čas.
Jedete do Goiânie?
Kam jedete vy?
Do Aquidauany.
Je to daleko?
Celkem jo.
Tak přesně tam jedu i já.
Utíkáte před policií?
Ne!
Jen se snažím nepokazit věci, které se už kazit začaly.
Tak si nastupte.
Je to dlouhá cesta, bude spousta času na pokec.
Já jsem Vanda.
Já Luzia.
Luzia.
Tak šťastnou cestu, slečinko.
Tys věděl, že je moje máma?
Věděl.
Co to je?
Jak jsem řekla, jsem dědičkou této půdy.
Rozhodla jsem se s vámi o svou část dědictví podělit.
Minimálně polovina jezera je vaše.
Co mám s těmi papíry dělat?
Díky, mějte se.
Fernando?
Myslel jsem, žes už odjela.
Neodjela.
Přestaň blbnout, děvče.
Řekni mi, jaké je tvoje oblíbené místo nebo země.
Austrálie? Nový Zéland?
- Snažíš se mě podplatit? - Kuba!
Ale tati. Nechceš mě vzít do Disneylandu?
Děvče...
Jmenuju se Fernanda.
"Děvče", "slečinko"...
Takhle říkáš ženám, které podle tebe jméno nepotřebují.
Takhle se tu prostě mluví.
Tak to je fakt trapný způsob.
Jsem utahaný.
Unavený.
Z toho, jak jsem na všechno sám.
Jak se snažím být se všemi zadobře.
První se svým otcem,
pak s Cecílií, která mě měla za blbce.
Vůbec mi tě není líto.
Je ti skoro šedesát,
a nemáš odvahu podívat se mi do očí a říct mi pravdu.
Co se stalo, stalo se.
- Nechci se s tebou hádat. - Ale já chci.
Chci bojovat.
Obrátím celé město naruby, jen abych se o sobě něco dozvěděla.
Snažil jsem se.
Promiň.
Co, zamkneš mě ve sklepě?
Tak kam to bude?
Věděl jste, že váš šéfík je můj taťka?
Vás nenaučili mluvit?
Sundej ze mě ty pracky, ty úchyle.
Pusť mě!
- Nesahej na mě! - Teď něco uvidíš.
Parchante!
Ezequieli?
Pro tebe.
- Pro mě? - Jo.
Proč máš ty svatební šaty?
Beru se.
Pedro. Zasnoubil.
- Ty se vezmeš Pedra? - Vemu Pedra.
Chceme, aby z toho šla cítit silná rodinná atmosféra.
Ten dort je moc vysoký, jste za ním schovaná, Arlette.
- Šmankote. - Trošičku doprava, prosím.
- Sem? - Ano, výborně.
Výborně.
Mohli byste trošičku doleva?
Doleva snad ne.
Skvěle.
Výborně.
- Kamera? - Akce.
Zrovna jsme na návštěvě u pana primátora Antônia Menezese
a jeho rodiny, u kandidáta znovu usilujícího o post primátora.
Vedle něj sedí jeho žena Arlette a děti,
Pedro, který se uchází o křeslo v zastupitelstvu,
a Paula, která je v osmém měsíci těhotenství.
V devátém.
V devátém!
Už to bude každou chvíli.
- Náš první vnuk. - Ano, další Menezes.
Další dítě do této požehnané země.
Pane primátore,
tohle je vaše třetí funkční období, tentokrát ale v nové straně.
Proč usilujete o znovuzvolení?
Protože teď se musíme o naše město, o naše lidi
postarat společně.
Musíme sem konečně přitáhnout ten progres a rozvoj,
jaké si naše země zasluhuje.
Pokračujte.
Ten progres i rozvoj, které se už začínají dít.
Protože jsme se zde narodili.
Vyrostli jsme tu.
A my víme nejlíp ze všech, jaké problémy naši společnost trápí.
A hlavně...
Víme, jak ty problémy vyřešit.
- Protože... - Promiňte.
Fernando, teď nás omluv,
dělají rozhovor s rodinou.
Já ale do té rodiny patřím, Arlette.
Takový vtipný výjev.
Je to jako v Popelce. Dcera, kterou zamkli,
se zúčastní rozhovoru.
Klidně se ptejte.
Vypnout. Vypnout!
Paulo, podržela bys mi to, prosím?
To je mámin popel. A ten zůstane v domě.
Odnes to, Fernando.
- Zůstane tu. - Odnes to.
Pedro, promiň,
spletla jsem si popel s kokainem.
Antônio!
To stačí.
Omluvte nás.
Přijela zrovna v den procesí a rozpoutala tu chaos.
Tati, to mě tu chceš jako zamknout?
- Jsem přece tvoje dcera! - Joano, koště. Rychle!
- Jsem jeho dcera! - Do prdele.
Arlette, můžu ti říkat mami?
Nejspíš bychom měli nechat rozhovor na jindy.
Omlouvám se. Kokain to samozřejmě nebyl.
To je moje neteř, má psychické problémy.
Tati!
Otevři, tati!
- Co s ní uděláme? - Nevím.
Udělej s tím něco, Antônio!
Dostaň ji odsud!
Zbav se jí, Antônio!
Nepojedeme spolu do Disneylandu?
Jako jedna velká šťastná rodinka.
Ty blbče! Ty naprostý kriple!
Zmetku jeden!
Pusťte mě ven!
Prodáte mě do otroctví? Dostaňte mě ven!
Antônio!
Miň, miň, miň.
Pusť mě!
- Joano! - Miň, miň, miň.
Pomoc, Joano!
Miň, miň, miň.
Joano!
Čas na vaše léky.
Co to je za léky?
Pomůžou vám trochu si odpočinout.
Uklidní vás.
Vidíš?
Neplakej.
Tohle je moje holčička.
Novicko.
Jak se máš?
Co tu dělám?
To tvůj strýc.
Prý jsi agresivní a ohrožuješ celou rodinu.
Nechovala ses jako hodná holka.
Sehnala bys mi nějaký mobil?
Mobil?
Fernando, oni zabavili všechno.
Musím odsud pryč.
Ty to nechápeš. Tohle místo je hlídané.
Hlídají tady úplně všechno.
Odsud se nemáš jak dostat, broučku.
Mám ale něco, co tě potěší.
Mám pro tebe překvapení.
Můžeš se mnou bydlet.
Chápeš to? Můžeme být spolubydlící!
Já tady ale nezůstanu.
Dostanu se odsud.
A já jsem si myslela, že jsme kamarádky.
Vždyť jsme.
Jsem to ale kráva.
Novicko, vždyť jsme kamarádky.
Jsem tupá.
Jsem fakt pitomá.
Co kdybychom si šly koupit cigarety?
Spolu.
Pojďme si koupit cigarety.
Vážně?
Promiň.
Promiň, Fernando, odpusť.
- To nic. - Promiň.
To je skvělý nápad, půjdeme ven a koupíme si cigarety.
Za chvilku bude mše. Všichni tam budou.
Půjdeme ke mně, připravíme se a něco vymyslíme, jo?
Na něco přijdu. Jsi geniální.
Koukni na ty šaty.
Nemáš tam jedny i pro mě?
ÚSTAV
Zbláznila ses?
Měl jsi to na starosti, byl to tvůj nápad.
I kdyby to byl můj nápad,
kdo shodil Marquinha? Slyšíš?
ÚSTAV
POCHODNĚ
České titulky Eliška Vratislavská Iyuno 2023