Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Přivítejte prosím Fortune Feimster!
No teda!
Nechte toho!
Přestaňte!
Tak co nového v Chicagu?
No teda!
Díky, že přišli do tohohle krásného chicagského Shakespearova divadla.
Za posledních pár let se toho stalo hodně, že?
Svět se potýkal s bláznivými věcmi.
Přišlo mi to jako konec světa
a říkala jsem si, že lesby jsou na to stavěné.
Zavřete nás do bunkru s šunkou v konzervě a budeme v pohodě.
Ale nějak se to zvrtlo a hodně jsem toho o sobě dozvěděla.
Zjistila jsem, že nemám žádné schopnosti přežít.
Vůbec žádné.
A to jsem jen musela zůstat doma.
A nezvládla jsem nic.
Nezačala jsem pěstovat kvásek.
Nenaučila jsem se vařit studenou kávu, nic.
Překvapila mě moje partnerka Jax.
To ona natřela plot,
předělala elektriku,
opravila potrubí.
Já ležela každý večer na gauči
a sledovala dokumenty o zamilovaných starých lidech.
A brečela ve svých botách Ugg.
Zjistila jsem to.
Nejsem žádnej chlapák.
No jo.
Nejsem butch, což je šokující,
protože mám široká ramena a moje oblíbená barva je kostkovaná.
Ale tohle je ukázka úplně jiného filmu, než si myslíte, že uvidíte.
Jak se říká, poklice prostě nepasuje na hrnec.
S těmi dvěma věcmi to taky neumím.
I když vypadám, že jsem šikovná.
Vypadám šikovně.
Kdybyste mě potkali, když se vám rozbije auto,
možná byste čekali, že vám ho opravím.
Vypadám na to, protože to by taková festovní ženská zvládla.
Hodila by si vaše auto na záda…
a odnesla ho na benzínku.
Umí vám plivnout do nádrže…
a auto opravdu nastartuje.
Kouzelné, ale já to neumím.
A muže tahle informace opravdu mate.
Pořád za mnou v Obi chodí,
protože si myslí, že tam pracuju.
Přijdou: „Jak se vede, kámo?
Kde jsou hřebíky?“
A já: „Přišla jsem si pro kytku v květináči.
A vím, že u pokladny prodávají bonbóny.“
Jednou jsme se nudili
a jeli jsme do kalifornské pouště, do Joshua Tree,
a všimla jsem si, že na dálnici je rozbité auto,
a ten chlap od toho auta byl fakt vysoký.
Byl namakanej, bez trička a měl mrdol.
Hetero dámy, jsme pořád na mrdoly?
Ne!
Rozhodně ne.
Páni.
Ten chlap měl na sobě černobílé pruhované kalhoty.
Vypadal jako nádherný vězeň na útěku.
Teď se mu na kraji silnice rozbilo auto.
Jedu kolem něj, dívám se přes rameno a uvědomím si,
že je to Jason Momoa. Jo.
Teď se vám mrdoly líbí, co?
Jo.
Myslela jsem si to.
Byl to Aquaman,
na míle od oceánu…
uvízl v poušti bez svých superschopností.
Krásný, bez trička.
Jela jsem dál.
Už jsme si to říkali, neumím mu opravit auto.
Ani ho nevykouřím, zatímco čeká, než mu někdo opraví auto.
Nemám mu co nabídnout.
Udělala jsem druhou nejlepší věc.
Když jsem tankovala, šla jsem na jeho Instagram.
„Jen si ověřím, jestli to byl on.“
Mně přijdou všichni chlapi stejní.
Na své stránce zveřejnil svoji fotku
v černobílých pruhovaných kalhotách u silnice.
A já: „Proboha, byl to Jason Momoa.“
A tu fotku jsem mu olajkovala.
Snažila jsem se.
Ale jsem úplně jiná, než se zdá na první pohled.
Jsem způsobná dáma.
Jsem křehká květinka.
Občas si dám ráda masáž.
Tahle holka se ráda rozmazluje.
Nedávno jsem poprvé šla na masáž zadku.
Už jste to zkoušeli? Ty jo!
Nemám na mysli loktem do zadku.
Mluvím o úplné masáži celého zadku.
Byla jsem v jedněch vážených lázních,
na břiše, a ten chlápek mi začal zpracovávat zadek.
Vydával u toho i zvuky.
A já…
Svírala jsem své neviditelné perly.
Ještě nikdy se mě muž takhle nedotkl.
Pořád mi hnětl zadek
a odemkl nějakou truhlu s pokladem.
Tak dobře mi ještě nikdy nebylo.
Domů jsem šla lehká jako pírko,
úplně nová žena. Uvařila jsem tříchodové jídlo.
A to ani neumím vařit.
Za pár dní jsem mu zavolala. Musela jsem se znovu objednat.
Ten chlápek měl měsíc plno.
Říkala jsem si, že je to asi jeho obor. Masíruje zadky
a všichni to vědí.
Takže jsem se tam za měsíc dostala znovu.
Zpracovával mi zadek.
Tentokrát asi 30 minut.
Strávil mi na zadku víc času, než já péčí o obličej.
Ničeho jiného se nedotkl. Třeba mých nohou. Fuj!
Prostě jenom zadku.
Šla jsem domů. Za pár dní jsem se chtěla znovu objednat.
Vyhodili ho.
Jo, někdo nám to zkazil.
Zasranej práskač.
Ukázalo se, že odemkl příliš mnoho truhlic s pokladem.
Ale jediná osoba, která neměla zjistit,
že nejsem tak drsná, jak vypadám, je moje partnerka Jax.
Nechtěla jsem, aby to věděla,
protože přede mnou chodila jen s butch ženskýma,
a myslím pořádnýma.
Mluvím o policajtkách, kamioňačkách a vyhazovačkách.
Butch.
Já jsem úplně jiná.
„Kdo chce obejmout?“ Úplně jiná.
Ale šli jsme na jednu nóbl akci v Hollywoodu
a já se snažila splnit očekávání, tak jsem si oblékla mužský oblek.
Jax měla šaty a podpatky a zavolala nám bezpečnostní firma.
Prý nám doma houká alarm
a jestli mají někoho poslat, aby to zkontroloval.
Řekla jsem: „Rozhodně.“
Otočíme se. Přijedeme domů a nikdo tam ještě není.
Jax přešlápne: „Půjdeme dovnitř a očíhneme situaci.“
A já: „Nepůjdeme.“
Ona na to: „Moje bejvalka Darlene je policajtka
a říkala, že domácí alarmy mají nejnižší prioritu.“
A já na to: „Počkej.
Já myslela, že tvoje bejvalka se jmenuje Pam.“
A ona: „Měla jsem Darlene a Pam. Možná myslíš Sheilu.“
A já: „Kolik policajtek?“
Chodila se všema policajtkama v Chicagu.
Řekla: „Ty se fakt nepůjdeš podívat dovnitř?“
Já řekla, že ne, takže ona si takhle sundala z nohy lodičku,
držela ji jako zbraň a vpadla tam s jednou zutou botou,
procházela pokoje,
jako by chtěla někoho zJimmyChoovat, kdyby vyskočil.
Já zůstala u dveří, protože jsem měla placaté boty.
Dumala jsem, jak se ochráním.
Neměla jsem ani malý podpatky, nic.
Pak jsem uslyšela hluk a zvedla jsem klíčenku.
A říkala jsem si: „Stisknu ten knoflík, přísahám Bohu.
Píše se na něm, Panika‘ a já panikařím.“
Bezpečnostní firma volala, že to byl falešný poplach.
V jednom čidlu se vybila baterka.
A že se omlouvají.
A doufají, že nám nezpůsobili žádné potíže.
Řekla jsem: „Moje partnerka teď ví, že jsem k ničemu. To je velká potíž.“
Jax se přibelhala ven.
Řekla: „Aspoň jsi tam mohla jít se mnou.“
A já na to: „Bože, to mě vůbec nenapadlo.“
Takže nejsem ochránkyně své rodiny.
A vím, proč je Jax tak silná, vážně.
Je učitelka ve školce a ty jsou drsné.
Musí být.
Jo, je to náročná práce.
Ale když jsem chodila v 80. letech do školky já,
jo, mohli jsme si dělat, co jsme chtěli.
Mám fotku ze školky, když mi bylo pět,
a držím kladivo…
a hřebíky.
Hned mě napadlo, jestli mě je někdo naučil používat.
Divím se, proč držím kladivo a hřebíky.
Učili jsme se zatloukat?
Říkal učitel: „Tak jo, žáci,
vyrobíme si do třídy poličky
a potom možná šikovný ponk do mé garáže.“
To je blbost.
Představte si své pětileté dítě.
Neumí ani vybarvit obrovský kruh,
ale dáte mu velké a těžké kladivo
a budete doufat, že trefí ten mrňavý hřebík?
Ne!
Ale v 80. letech takové věci dělali.
Už jen přestávka byla o štěstí.
Člověk v tom byl sám. Představte si to.
Naše oblíbená hra, vybíjená.
Vzali jste velký a těžký míč
a jeden druhému se co nejvíc trefovali do obličeje.
Museli jsme uhýbat jako v Matrixu…
abychom nepřišli o zuby.
Ta hra se mi hodila později na střední.
Vyhnula jsem se pár koulím, ale ne moc.
Nikdy jsem žádnou neschytala.
Nejintenzivnější ale byl Červený pirát.
Pamatujete si Červeného piráta?
Stoupli jste si s přáteli vedle sebe a propletli paže.
Další kamarádi se postavili do řady proti vám a propletli si paže.
Pak jste křičeli:
„Držte řadu!“
Jako bychom byli Statečné srdce.
Zíráte na kamarády na druhé straně.
Vaším jediným cílem je utíkat co nejrychleji k té řadě,
kde vám pak chtějí zlomit ruku.
A když běží proti vám,
chcete popadnout sousedovu paži, zvednout ruce
a pak mu zlomit klíční kost.
Pak se začnete navzájem provokovat.
Říkáte: „Červený piráte,
pošli sem
toho hajzlíka Timmyho.“
Timmymu se zalesknou oči.
Začne utíkat, jak nejrychleji umí.
A my:
„Držte řadu!“
Už je tu.
Vezmeme se za ruce.
Sevřeme řadu.
Teď Timmy prorazil naši řadu.
Teď máme vykloubené rameno.
Ptáme se: „Vyhráli jsme?
Udrželi jsme řadu?“
Učitelka nereaguje.
Postává na asfaltu a kouří.
Má nějakou krizi středního věku.
Říká si: „Neplatí mě dost na to, abych to řešila.“
Vybavení na tělocvik bylo šílené.
Měli jsme kolotoče.
Kovové smrtící pasti.
Byla na nich zábava, jen když jste je točili 100 kiláků v hodině,
pak jsme na ně chtěli naskočit s rozběhem, když byly roztočené.
Je to jako snažit se skočit na kapotu jedoucího auta.
Ale nebylo kde přistát.
Už se tam točilo namačkaných 20 kamarádů.
Ničeho jsme se nemohli dotknout, protože na slunci je 50 stupňů.
A vždycky někdo spadl a uvízl.
Teče nám krev z kolene a snažíme se získat pozornost učitelky.
A ona: „Ještě 20 minut!
Teď mám čas pro sebe.“
A protože jsem ze Severní Karolíny, hráli jsme si s pneumatikami.
Jo, mluvím o pneumatikách, které spadly z kamionu
a dokutálely se na parkoviště u základky.
Naši správci říkají: „Nemáme moc vysoký rozpočet,
tak pro ně najdeme nějaké využití.“
Byly to velké pneumatiky.
Když je postavíte, jsou takhle vysoké,
váží asi 35 kilo, uprostřed jsou duté.
Za školou byl kopec,
takže je učitelé museli vykutálet nahoru
a už jenom to je naštvalo.
Říkali: „Mám magistra z učitelství.“
Běželi jsme tam a naše pětiletá tělíčka…
Nacpali jsme se do těch pneumatik.
Náš kamarád své pětileté tělíčko
nasoukal do druhé.
Pak se za ty pneumatiky postavili učitelé
a rozkutáleli je.
„Tak jo, vy hajzlíci.
Připravte se na svou životní jízdu.“
A pak nás roztlačili z kopce.
Nabrali jsme rychlost 30 kiláků za hodinu, 60, 90.
Nemáte řídítka. Tak jen…
Narazili jsme do zdi, vyletěli z pneumatiky, zvraceli.
Učitelka sešla z kopce a típla vám cigaretu o čelo.
A řekla: „Přestávka skončila. Škola vlastně taky skončila.
Musím jít za přítelem, s kterým jsem se seznámila na inzerát.“
Tak to byla přestávka v 80. letech.
Byla jiná doba.
Tehdy jste mohli vzít velkou kalkulačku
a napsat slovo
„osle“.
Moje oblíbené číslo
0573.
Jo, dneska děti můžou vytáhnout mobil
a vidět oslů, kolik chtějí,
ale kdo to mohl psát na kalkulačce?
My.
Hezké časy.
Ale jsem ráda, že jsem ve vztahu. Líbí se mi to. Sedí mi to.
Randění je těžké. Hodně těžké. Nevím.
Musíte používat aplikace, přejíždět prstem a tak.
Kdybych byla svobodná, moje oblíbená seznamka by byla Dáme jídlo.
Rozhodně.
Swingers už to vymysleli. Fakt.
Během pandemie museli mít randění těžké,
ale mají způsob, jak si navzájem říct, že jsou swingers.
Věděli jste to?
Řeknu vám to. Jo.
Zjistila jsem, že když chcete lidem říct, že jste swinger,
dáte si na předzahrádku plameňáky.
Jo.
Na Floridě a u mámy doma je to dost matoucí.
Možná proto má o víkendech hodně práce.
Nechápu, že lidé jezdí po okolí
a hledají hejno plameňáků.
Když ho uvidí, zazvoní na zvonek a řeknou, že přijeli kvůli hrátkám.
Já nevím.
Ale líbí se mi to.
Je tu i ananas vzhůru nohama.
Můžete si na verandu postavit ananas vzhůru nohama.
Ne správnou stranou nahoru. To je jen ananas.
Vždycky jsem předpokládala, že ananas vzhůru nohama
znamená, že máte rádi obrácený koláč.
Kvůli koláči bych zazvonila u cizích lidí.
Jednou mě po vystoupení oslovil párek swingers.
Přišli za mnou. Jo, bylo to vzrušující.
Já věk neřeším, jen vám říkám fakta.
Je to fakt v tom příběhu.
Oba měli hole.
Takže to nedělali poprvé.
A ta žena mi řekla, že její manžel si show opravdu užíval,
což jsem velmi ocenila,
a ona řekla, že jí na konci představení řekl,
že se mnou může jít.
Asi sexuálně.
Nevěděla jsem, co na to říct.
Tak jsem udělala pukrle.
Což není odmítnutí…
ale je to zdvořilé.
Ale je třeba se odvážit randit s různými lidmi.
Chodila jsem s různými lidmi. Jednou se zdravotní sestrou.
Bůh žehnej sestrám. Pomáhaly nám v tom šíleném období.
Jo.
Myslela jsem, že to bude jiné.
Že přijde domů v sexy oblečku a zeptá se: „Kdo tu má bebí?“
A já bych řekla: „Já.“
Ale takhle to nefungovalo. Chodila domů ve špinavých hadrech.
Nosila si práci domů.
Chodila za mnou s deskami
a ptala se mě na pohyby střev.
Myslela, že bych měla zhubnout. Trefa.
Jen říkám, že nebyla zábava s ní jíst nachos.
Podívala se na mě a pak na nachos a řekla: „No jo.
Dobrá. Tady si někdo vybral.
Tři druhy sýrů, zakysaná smetana a tekutý sýr?“
A já: „Říká se tomu queso.
A je to španělský výraz pro srdeční choroby.
A je to vynikající.“
Tehdy jsem věděla, že to nevyjde.
Snažila jsem se najít legitimní záminku, abych to ukončila.
Dělá boží dílo a já jí nechtěla říct:
„Hele, vyčítáš mi, že jím nachos.“
Nakonec jsem přímo tady v Chicagu potkala Jax.
Na Gay Pride.
Jo.
Vždycky je naděje.
Potkaly jsme se na parkovišti.
Na parkovišti.
Tak málo zbývá ve Spojených státech lesbických barů.
Lesbičky jsou odsunuty na parkoviště,
kde můžete pořádat párty nebo parkovat auta.
Je to na vás.
Chvíli jsme spolu chodily, ale brzo jsem věděla, že Jax je ta pravá.
Dospělo to do bodu, kdy nastal čas na žádost o ruku,
a já nejsem moc na romantiku, tak jsem zavolala kamarádce.
Zeptala jsem se, kde mám Jax požádat o ruku.
A ona řekla: „Musíte jet do Big Sur.“
A ne, nebyla to moje přezdívka na střední.
Je to město v Kalifornii u pobřeží,
krásné mosty a útesy.
Řekla: „Je tam takový romantický hotel, zavolej tam.“
Zavolala jsem tam a ta osoba na telefonu se mi snažila podat všechno.
Chtěla jsem jen obyčejnou chatku. A ona: „ Prr!
Budete žádat o ruku? Tak nebuďte lakomá.
Nebuďte lakomá.
Říkám vám, připlaťte si za výhled na oceán.
Stojí to za to.
Úplně ji to porazí.“
Nevím, jestli to vážně řekla,
ale mluvila s takovou energií.
Tak fajn. Zaplatila jsem hromadu peněz
za výhled na oceán, který měl být skvělý, a vyrazily jsme.
Dojely jsme k chatce, vešla jsem dovnitř. Hodně stará chatka, hodně drahá.
Řekla jsem: „Počkej, až uvidíš ten výhled.“
Chystám se otevřít zadní dveře a řeknu jí:
„Teď se podrž.“
Otevřu zadní dveře, vyjdeme ven
a tam jenom mlha,
mlha,
mlha.
Jen nenávistná mlha.
A já: „To má být lesbické drama z 19. století?
Proč je tu taková mlha?
Hledá dole Kate Winslet zkameněliny?“
Takový začátek jsem si nepředstavovala, ale dobrý.
Chtěla jsem ji vzít na večeři do místní drahé restaurace
a až se vrátíme na pokoj, požádat ji o ruku.
Tak jsem předem zavolala do hotelu a řekla:
„Pomůžete mi, aby náš pokoj vypadal jako v Ženichovi na útěku?“
Nevím, dámám se to líbí.
„Byly by svíčky a plátky růží, a co šampaňské?
A co jahody? Ale namočíme je do čokolády.
Jinak je to ovoce.“
Řekli, že jistě, a naúčtovali mi spoustu peněz.
Za tu pomoc jsem ráda zaplatila.
A šly jsme. Jdeme na večeři,
jdu za číšníkem, protože potřebuju jeho pomoc. Řeknu mu, o co jde.
Tak k němu přijdu a vidím, že se jmenuje Craig.
A Craig je velmi dramatický.
Myslím, že hraje v místním divadle.
Tak k němu přijdu: „Zdravím Craigu,“ a on:
„Zdravím.“
Řeknu: „Craigu, dnes požádám přítelkyni o ruku a on:
„Panebože!“
Připomněl mi ten svícen v Krásce a zvířeti,
jen takový jako:
„Požádáš ji o ruku a kletba bude zlomena!“
A já: „Děkuju. Těším se, ale jsem nervózní.
Nechci, aby se večeře táhla. Ten prsten mě pálí v kapse.
Na pokoji nám všechno chystají.
Mohl byste koncem večeře zavolat na recepci,
jestli je náš pokoj připravený, dát mi nějaký signál
a já to ukončím?
A on: „Rozhodně. Domluveno.“
Řekla jsem, že dezert nabízet nemusí, zařídím ho na pokoji.
A on že dobře.
Pak se takhle otočí…
a odejde.
Říkám si, že Craig je fajn.
Začneme jíst
a každý další chod je divnější než druhý.
Je to na nás moc nóbl.
Máme spoustu pěny, chapadel a mušlí.
Spoustu věcí z toho oceánu, o kterém pořád slyším.
Takže nic úplně nesedí, ale nakonec dojíme
a já jsem připravená začít večer, když přijde Craig:
„Dámy, kdo si dá dezert?“
A já: „My ne, Craigu.“
A on: „Jejda!“
A já: „Craigu!
měl jsi dva úkoly, kámo.“
Jak může být někdo tak nadšený a zároveň neschopný?
Takže Jax je teď celá zmatená,
protože mě nikdy neviděla odmítnout dezert.
A já na ni zírám a nevím, co říct,
přemýšlím, jak to napravit, chci, aby to bylo dokonalé.
Na tenhle příběh se všichni ptají a chtějí každý detail.
A Craig nejde a nejde.
Je to naše nejmíň romantická večeře v životě.
Nakonec poté, co mi připadalo jako věčnost,
se Craig připlíží za Jax.
Přešlapuje jí za zády.
Ona nemá tušení, že je za ní,
a on na mě jen zírá,
tak intenzivně.
S Jax jsem sedm let.
Nikdy jsme se navzájem nedívaly do očí
tak dlouho jako Craig
zírá na mě.
Nakonec udělá…
A je na sebe hrdý.
Otočí se.
Do mlhy a už ho nikdy neuvidíme.
Jdeme do pokoje.
Snažím se vymyslet, co všechno chci Jax říct.
Chci, aby to bylo dokonalé a romantické.
Blížíme se ke dveřím, začínám se potit.
Jsem nervózní,
a když jsem nervózní, začnu dělat prsty zbraně.
Dívám se na Jax a dělám…
Pak jsem připravená otevřít dveře romantice.
Vejdeme tam a vypadá to tam jako místo činu.
Musíme se rozkoukat, protože osvětlení je divné.
Víte, jak vypadá pokoj, když se svítí jen v koupelně?
Rozhlížím se, svítí tu asi 50 čajových svíček,
ale všechny jsou na baterky.
A polovina z nich je prostě mrtvá.
Deset jich bliká, jako by říkaly: „Děláme, co můžeme!“
Můj OCD mozek: „Kdo to vymyslel?“
Ale ani se na to nemůžu soustředit, protože na něčem stojím.
Všude jsou okvětní lístky růží.
Všude! Ale ne tak, aby to dávalo smysl.
Netvoří srdce ani iniciály.
Je to jen zmatek.
Vypadá to, že někdo otevřel zadní dveře
a do pokoje vletěla hromada bordelu,
tak vzal fukar na listí…
a vykašlal se na to.
Vážně jsem si objednala balíček "To bude stačit?"
Co to jako je?
Když si představíte růže a romantiku,
jaká barva se vám vybaví?
Červená!
Červená? Zajímavé.
No, tohle byly bílé plátky růží,
polomrtvé.
Později jsem si vygooglila „Co znamenají bílé růže?“
Je to cudnost.
Jo.
Ano, je to lesbické drama z 19. století.
Takže i když v té chatě nejspíš nepovolovali opravdové svíčky,
rozfajrovali krb
a přesně tam se rozhodli položit
jahody máčené v čokoládě
a šampaňské na ledu.
Obojí vydatně kape
na zem.
Tenhle scénář Jax nijak nenapoví,
že přijde žádost o ruku.
Mám zlomek vteřiny, abych se rozhodla, kterým směrem se ten večer vydám.
Mám zavolat na recepci a říct:
„Někdo se nám vloupal do pokoje a zničil ho?“
Nebo to vezmu za své
a budu dělat, že všechno, co se v tom pokoji děje,
je přesně tak, jak jsem to plánovala?
Takže teď zírám na Jax jako jelen oslněný reflektory.
Nenapadá mě nic romantického, co bych jí řekla.
Zase se potím.
Začínám být nervózní.
Proboha, zase zbraň z prstů.
Zapomenu si kleknout.
Nic mě nenapadá.
Zpanikařila jsem, tak udělám tohle…
a zařvu:
„Chceš?“
Jax udělala pukrle.
A pak naštěstí řekla ano.
Takže když jsme se zasnoubily,
musely jsme začít plánovat svatbu.
Nějakou dobu jsme byly zasnoubené,
protože nám s Jax plánování moc nejde.
A pak nám moje máma Ginger začala nabízet, že nám s přípravou svatby pomůže.
A já jen protočila oči.
Protože máma se později znovu vdala
a já na té svatbě byla a…
máma měla cirkusové téma.
Jo.
Brala si starosvětského jižana,
který zněl jako Foghorn Leghorn.
Nebyl součástí plánování.
Nevím, jestli si máma myslela, že plánuje dětskou oslavu narozenin,
nebo svoji svatbu,
Ale dopadlo to takhle. Téma byl cirkus.
Pozvala 300 lidí.
Přesně tak, 300 lidí mělo přijet
do metodistického kostela na velkou oslavu.
Pronajala červeno-bílý pruhovaný cirkusový stan
a nechala ho dát do společenského sálu,
ne ven, kam stany patří. Dovnitř.
Najala člověka s cukrovou vatou.
Řekla, že bude podávat nachos s "jalapínos", jak jim říkala.
Byl tam žonglér. Za klauna jsem asi byla já.
Měla jen 45 litrů zmrzliny.
Hlavní chod byl vozík s hot dogy.
Týden předtím potkala u silnice nějakého chlápka
a řekla: „Co děláš v sobotu?“
A ten chlápek tam přišel, podle mě neprodával víc než 20 hot dogů denně.
A teď má kolem kostela 300 hladových lidí,
kteří zoufale touží po jeho klobáse.
A on…
Panika.
Uprostřed večírku byly dva kulaté dětské bazénky.
A já: „My budeme lovit jablka?“
Ne, máma dala do obou těch bazénků led,
pak do nich dala limonády v plechovkách
a řekla lidem,
že jsou to chladničky.
Přišla jsem tam, viděla ty chladničky z bazénků
a pomyslela si: „Tak já se v Los Angeles dřu
a snažím se proslavit,
a my jsme spodina.
Jsme spodina.“
Mámin přítel tam přišel v mokasínech
a netušil, která bije.
Prakticky omdlel, jako: „Tak prohlašuji!“
Ale nejlepší byla zábava.
Zpívala jim tam žena ze sboru
a tohle bylo její velké sólo.
Sebevědomě se postavila doprostřed jeviště
a začala zpívat…
Běž to říct na horu,
za kopec a všude.
Běž to říct na horu,
že Ginger
se vdala.
Ale to nebylo všechno.
Začala zpívat…
Až svatí půjdou v onen den,
až svatí půjdou v onen den,
já bych rád při tom byl,
až svatí půjdou v onen
den.
Manželství vydrželo tři měsíce.
Ten cirkusový stan tam stál déle, než trvalo mámino manželství.
Začaly jsme plánovat svatbu
a mámu z toho vynechaly.
Udeřila pandemie a myslely jsme si,
že se asi nebudeme moct vzít.
Ale pak přišel podzim, byl říjen,
a my jsme si řekly, že je to nejlepší čas na svatbu.
Můžeme si to zařídit podle sebe a nemusíme se na nikoho ohlížet.
Jo, bylo to super.
Naplánovaly jsme to za dva týdny, ubytovaly jsme se přes Airbnb u oceánu
a oddával nás cizí člověk v roušce.
Rodinám jsme se ozvaly přes Zoom. Máma se asi ještě neodhlásila.
I když jsme si ani jedna takhle svatbu nepředstavovala,
bylo to dokonalé
protože šlo jen o nás a o náš den,
a ten den jsme se dokonce daly pokřtít, ne schválně.
Fotili jsme
a viděli, že zapadá slunce, a byly tam schody k oceánu.
Chtěli jsme se tam vyfotit.
Takže tam stojíme
a náš úžasný fotograf udělal sérii fotek.
Na první fotce vypadáme krásně.
Vypadáme jako dvě lesby na plese.
Nádherná fotka.
Na druhé fotce se tváříme takhle,
protože se nad námi něco tyčí.
Jako ředitel, který se zlobí, protože dvě lesby šly spolu na ples.
Na třetím snímku děláme tohle,
protože už jsme v oceánu až po uši.
Na čtvrté fotce jsme úplně pod vodou.
Na páté fotce už vlna opadla,
takže z nás crčí voda…
jako že jsme moc rády, že jsme se vyfotily při západu slunce.
Máme všechny ty fotky a myslím, že nám přinesou štěstí.
Bylo mi to řečeno a budu se toho držet.
Ale pár dní po naší svatbě
oznámili na internetu, že jsme se vzaly,
a přišla nám spousta přání, čehož si moc vážím.
Snažím se vysílat pozitivitu,
takže když se mi vrátí, moc to pro mě znamená.
Snažím se nesoustředit na negativní věci a obklopovat se pozitivními věcmi.
Snažím se nečíst negativní komentáře,
ale při mé práci se mi ozývá hodně lidí.
Nevidím všechno, ale občas se ke mně něco dostane.
A ten den jsem viděla zprávu, která byla poslána přímo mně.
A chtěla jsem vám tu zprávu přečíst, jestli můžu.
- Ano! - Ano!
Tak jo.
Je od chlápka jménem Gary
a uvedu ji tím,
že se vám ta zpráva nebude líbit, ale podíváme se na ni spolu.
Takže tohle mi napsal Gary v den, kdy oznámili, že jsem se vdala.
Píše: „Jak dlouho jste ty a tvoje manželka
duševně nemocné,
buchty lízací lesby,
které by měli zavřít do Alcatrazu?
A já: „No, to je
hodně konkrétní.
Mimochodem, v té zprávě nebyla vůbec gramatika.
Psalo se tam: „Duševně nemocné buchty lízací…“
A já: „Asi myslí duševně nemocné, čárka, buchty lízající…"
Chápete.
A to jsem na něj ještě hodná.
Asi jsem se ten den zrovna nudila,
protože jsem si řekla: „Chci vidět, jak ten člověk vypadá.
Kdo pošle takovou zprávu úplně cizímu člověku?“
Tak jsem šla na jeho stránku a neměl tam ani svoji fotku.
Byla tam fotka americké vlajky
a na ní bylo napsáno:
„V Americe potřebujeme znovu boha.“
Tím se se Gary uvádí
na Instagramu
a pak tam byla ta zpráva, co mi poslal.
Říkala jsem si,
co by ten bůh asi řekl
na výraz
„buchty lízací“.
Řekněte si, že jsem cvok, což on řekl,
ale neznělo to moc křesťansky.
Mimochodem, v bibli se nikde nepíše,
co můžete a nemůžete dělat s jídlem.
Jen abyste věděli.
Je to na vás, přátelé.
Takže Gary řekl, že by nás měli zavřít do Alcatrazu.
Nevím, jestli nemá Google,
ale v Alcatrazu už dlouho není vězení.
Jestli to tak myslel, tak to není vězení.
Ve skutečnosti je to muzeum.
A je to muzeum v San Francisku,
kde je snad nejvíc gayů na celém světě.
Tak si říkám, jestli Gary chce říct, že patřím do muzea gayů?
Gary, přestaň.
Jsem průkopnice? Přestaň, Gary.
V horní části zprávy bylo napsáno, že on a já se navzájem nesledujeme,
což mě nepřekvapilo.
Ale psalo se tam, že oba sledujeme stejného člověka.
Na čem se proboha s Garym můžeme shodnout?
Přijde mi, že jsme každý úplně jiný.
A bylo tam: „Oba sledujete
Oprah.“
Musím přiznat, že Garyho jsem na Oprah netipovala.
Ale Oprah je prostě slavná.
Staví mosty.
Tak jsem si tu zprávu přečetla znovu.
„Jak dlouho jste ty a tvoje manželka duševně nemocné,
buchty lízací lesby, které by měli zavřít do Alcatrazu?
A napadlo mě: „Proč tu zprávu nemůžu nechat být?“
Dívám se na ni.
„Čím to je?“
Pak mi to došlo.
Bože.
Gary uznal moje manželství.
Napsal
„tvoje manželka,“
tomu se říká pokrok.
Je pravda, že napsal „manžilka“,
ale vím, co tím myslel.
A hodně lidí bojovalo mnoho let,
aby někdo jako já mohl říct „manželka“.
Gary to řekl za 2,2 sekundy, aniž by o tom přemýšlel.
Vybuchla by mu hlava, kdyby věděl, jak je jeho zpráva pokroková.
Takže je to vlastně pokrok, přátelé.
Tak jsme se vzaly a rok seděly doma jako všichni ostatní.
Nemohla jsem vyrazit za prací, což bylo fakt divný.
A teď, když jsem zpátky na cestě, už to neberu jako samozřejmost.
Je to nádhera, když můžu lidi rozesmát,
vnést do světa trochu lehkomyslnosti.
Miluju Chicago, ráda sem jezdím.
Je to moje oblíbené město.
Na tomto turné bylo jen jedno město, kam jsem se bála vrátit,
a to Des Moines.
Naposledy jsem tam byla uprostřed zimy
a zapomněla jsem, že když je na Středozápadě zima
a lidi mrznou,
jsou na šrot. Na šrot.
Je moc zima jít ven,
není co dělat.
Tak jsem dojela na místo a holky takhle vycházejí ze záchoda.
Na botě mají přilepený toaleťák.
Je sedm večer.
A začíná náš večer.
Takže jdu na pódium a oni chtějí jen pařit.
Posílají frťana za frťanem a já piju ráda,
ale moje neřest jsou mléčné koktejly, takže ne, dík.
A pořád chtějí, abych pila Fireball Whiskey.
Milují Fireball Whiskey.
Podle mě chutná jako láhev benzínu
se žvýkačkou Big Red uprostřed.
Takže já: „Ne, díky." A oni: „Cože?“
„Ona nemá ráda Fireball!“
„Nemá ráda Fireball, do prdele!“
Nemůžou tu informaci strávit.
Takže jako publikum je teď zajímá jedině,
jaký drink mi poslat příště.
„Fajn, Fireball jí nechutná.“
„Tak vodku!“
„Jo, pošli ji!“
A na pódium putují vodky s brusinkama.
„Já nejsem na vodku.“
A oni: „Cože?“
„Nemá ráda vodku. Sakra, nemá ráda vodku.“
„Dobrá, tak pivo! Jo, pošli ho.“ A na pódium putují piva.
A já: „Nikdy jsem se ho nenaučila pít.“
A oni: „To je teda překvápko.“
Vím, že vypadám, že bych dala pivo na ex,
plechovku si zmačkala o čelo
a ještě ji zrecyklovala.
Vezmu ty drinky, co poslali.
Vracím jim je, takže jsou ještě opilejší.
A oni: „Proboha, řekni nám, co piješ.
Nemůžeš odjet z Iowy, aniž by ses s námi napila.“
A já: „To je divné pravidlo, ale dobře.“
Snažím se vymyslet pití, jehož příprava bude chvíli trvat,
abych mohla dělat svou práci, vyprávět vtipy.
Říkám: „Sangria.“
Zapomněla jsem, kde jsem.
Tak říkám: „Tak old-fashioned.“
Předpokládám, že musí sehnat mixologa s malým knírkem.
Ten musí zmrazit velkou kostku ledu,
koření, nakrájet pomeranč. To potrvá.
Za dvě minuty se objeví úžasné old-fashioned.
„Tak jo, budete spokojení?“
Popadnu drink, který se má usrkávat, a prostě…
Kopnu ho tam.
Jsou nadšení.
Člověk by si myslel, že jsem soutěžila v desetiboji.
Takže se baví.
Vracíme se k show, smějeme se, show je skvělá.
Pak začnou být zase neklidní. říkám si: „Co zas?“
Ohlédnu se a davem se prodírá starší žena.
Má krátké šedé vlasy na ježka,
vrásčitou tvář, která už něco zažila.
Na sobě má koženou vestu.
V autě má nejspíš lapač snů.
Velmi sebevědomě jde k pódiu,
přistane na kraji pódia
a vidím, že drží
Smirnoff Ice.
Podívá se na mě: „Ahoj.
Jmenuju se Linda
a ty se zleduješ.“
Popadla jsem ten Smirnoff Ice a řekla:
„Z jaký časový kapsle jsi to vyhrabala?“
Myslela jsem, že všichni budou souhlasit.
Začnou skandovat:
„Zledovat!“
Jsou neúprosní. Ptám se: „Co je to zledovat?“
Netuším, o čem mluví.
Vstane jedna milá žena ze Středozápadu:
„Zledovat se znamená, že si klekneš,
vezmeš tu láhev Smirnoff Ice
a vypiješ ji celou na ex,
tak se zleduješ.“
Rozhodně si nekleknu
a nevypiju Smirnoff Ice.
Celý sál křičí:
„To jsou pravidla!“
A já: „Jsem dospělá žena, profesionální komička.“ Linda křičí:
„Klekni si!
Zleduješ se!“
Tak jsem si klekla.
To by se mi bývalo hodilo při žádosti o ruku.
A začnu chlemtat ten strašnej Smirnoff Ice. Bylo to…
Do obličejem mi stékají sladové sračky.
Je to lepkavý a hnusný a zničí mi to pěknej svetr.
Oni šílí, diváci šílí. A já…
Konečně ten drink dopiju.
Postavím se.
A něco z toho
old-fashioned,
Smirnoff Ice…
a té nízké gravitace
se nesneslo.
Okamžitě vidím dvakrát.
Nedokončím vystoupení.
Nepopřeju dobrou noc.
Jen jsem se podívala na publikum a řekla:
„Za to můžete vy.“
A odešla jsem.
V zákulisí jsem omdlela.
Probrala jsem se asi za dvě hodiny u agentky v autě.
Proberu se a řeknu: „Jak jsem se sem dostala?“
On odpoví: „Museli tě vynést tři fakt namakaní vyhazovači.“
A já: „Na to jsem se neptala.
A stačili by na to dva.
Myslím co se stalo?“
Ona řekla: „Zledovala ses.
Nevím, jestli to bylo tím, nebo mícháním těch dvou drinků.“
Já řekla: „Odvez mě z Des Moines!“
Chtěla nastartovat, ale auto nenaskočilo.
A já: „Proboha, nesmím uvíznout v Des Moines!“
Je strašná zima, pozdě v noci,
nejezdí tu Uber, brzo mi letí letadlo,
lidi mě ledujou.
Už se chystám odejít a slyším, jak se rozletí dveře klubu.
Podívám se tam.
Přichází Linda.
Opře se o auto:
„Jak se vede, dámy?“
A já: „Ahoj, Lindo.“
Vyhýbám se očnímu kontaktu,
protože nevím, co umí ten její lapač snů.
Říkám: „Ahoj, Lindo, nestartuje nám auto, ale v pohodě. Zvládneme to.
Díky, že jsi přišla. Dobrou noc.“
Podívala se na mě a…
Mrkne na mě.
Jde k zadní části auta
a otevře nádrž.
Plivne do nádrže
a já prchám z Des Moines.
Ach, Lindo.
Jsem vdaná už dva roky.
A je to skvělé. Miluju to.
A dostáváme tu další otázku, jako všichni čerstvě po svatbě.
Každý chce vědět, jestli plánujeme děti.
A řeknu vám, rodiče, že to nepodáváte jako zábavu.
Všichni máte skelný pohled.
Takže teď jsme psí mámy.
To teď děláme.
A uvidíme.
Ale máme malého špice jménem Biggie.
Moc roztomilý.
Je to mrňous, 3,6 kilo,
a je moc šťastný a zdravý,
ale dostal hemoragickou gastroenteritidu.
Když to psi dostanou,
už nejsou úplně zdraví a v pohodě,
ale hrozně moc nemocní
a může je to zabít.
Přijde to rychle, asi za 48 hodin,
a veterináři nevědí, kde se to bere.
Prý to může být z něčeho, co snědli, nebo ze stresu.
Říkala jsem si: „Ochránci zvířat našli Biggieho, jak žere z popelnice,
a on se teď prochází po Beverly Hills
v kabelce od Gucciho mé ženy.
Žádný stres nemá.“
Jeho jídlo je dražší než moje.
Žádný stres nemá.
Takže nevíme, kde se to vzalo nebo jak to chytil,
ale příznaky se začnou objevovat
na začátku našeho letu z Los Angeles do New Yorku,
pět a půl hodiny, a každou hodinu se o hodně zhorší.
Nemohli jsme nic dělat.
Přistáli jsme a cesta do New Yorku nám zabrala hodinu.
Jeli jsme přímo na veterinu.
Jax ho vzala na vyšetřovnu
a já vyplňovala spoustu papírů.
Je to úplně jiné, než když jsem měla zvířátka jako malá.
Tehdy spal pes doma, venku, u sousedů.
Přitáhl po dvou dnech a vy: „Sparky, kde jsi byl?“
Váš pes žral zbytky z restaurace, které babička hodila přes plot.
A pokud váš pes potřeboval velký lékařský zákrok,
rodiče hned:
„Bylo to s tebou fajn, Sparky.“
A bylo to.
Ale teď jsem dospělá já.
A musím rozhodovat.
Takže jsem všechno vyplnila a Biggieho jsem už 45 minut neviděla,
takže nevím, jak mu v té chvíli je,
ale jedno vím.
Je načase se vzchopit
a začít chránit rodinu.
Je načase, abych byla butch.
Připadám si jako Rocky a biju se do tváře.
Dělala bych kliky, ale nezvládnu to.
Jsem nažhavená a připravená jít do toho pokoje.
Vejdu dovnitř a Biggie leží na zemi.
Všude je krev, je mu mnohem hůř a já se neovládnu. Začnu dělat…
„Ne!“
A Jax říká: „Běž pryč! Jen to zhoršuješ.“
Vyhodili mě z pokoje!
Musela jsem stát za prosklenými dveřmi.
Na svou rodinu jen zírám.
A konečně jsem se uklidnila, protože mi sestra dala lízátko.
A já byla tak frustrovaná, tak zklamaná sama sebou,
že jsem se nemohla sebrat celý tři minuty,
ale taková nejsem.
Jsem Rak, jsem citlivá, a to nezměním.
Tak jsem do čtyř do rána čekala v hale.
Jax se ke mně přidá, Biggieho si zase vezmou a napojí ho na přístroje.
Konečně si s námi přijde promluvit veterinář.
Řekne: „Je to špatné.
Má šanci asi pět procent.
A uděláme, co budeme moct, abychom ho zachránili.
Ale bude tu muset tři nebo čtyři dny zůstat,
non-stop péče.
Bude muset dostat transfuzi, plazmu.
Nemůžeme ani zaručit, že to zabere.
Ale abychom to zkusili,
bude to stát minimálně
10 000 dolarů.
Co chcete dělat?“
A Jax: „10 000 dolarů? Jsem učitelka.
To je celý můj roční plat.“
A já: „10 000 dolarů?
Váží 3,6 kilo. Kolik plazmy asi tak potřebuje?
Nemůže bydlet v jedné kleci s veverkou?“
A veterinář:„Potřebuju odpověď.“ A já…
Jax nic neříká, takže je jasné, že rozhodnout musím já.
Takže já…
Říkám si: „Co by udělali rodiče? Ne, na to nemysli.“
Jax je ještě víc rozrušená. A já…
Tak jsem vytáhla svou pánskou peněženku…
popadla kreditku…
a práskla s ní o stůl.
„Naúčtujte si to.“
A pak jsem se Jax
podívala smrtelně vážně do očí a řekla:
„Myslíš, že by tohle udělala Darlene?
Ne!
Pam je švorc.
Sheile nikdo nedá kreditku.“
Kdo je tu butch?
Já jsem butch!
A nejlepší na tom je, že Biggieho fakt zachránili.
Tohle je Biggie!
Stojí to za každý cent.
A všichni zatleskejte mé ženě Jax!
To je ode mě všechno.
Moc vám děkuju.
Díky, lidi.
Díky, Chicago!
Podívejte.
Dobrou noc. Díky.
Překlad titulků: Zdenka Slezáková