Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
Byd velkommen til Fortune Feimster!
Åh mand.
Åh mand!
Stop.
Hvad så, Chicago?
Åh mand!
Tak, fordi I kom her i det smukke Chicago Shakespeare Theater.
Der er sket meget de sidste par år, ikke?
Verden har haft gang i mange skøre ting.
Det føltes som verdens ende,
og jeg troede, lesbiske var bygget til det.
Smid os i en bunker med noget dåseskinke, og vi klarer den.
Men det gik helt galt, og jeg lærte meget om mig selv.
Jeg fandt ud af, at jeg har nul overlevelsesevner.
Ingen.
Jeg skulle bare blive hjemme.
Jeg fik intet gjort.
Jeg lavede intet surdejsbrød.
Jeg lærte ikke at lave koldbrygget kaffe.
Det var min partner, Jax, der overraskede mig.
Hun var udenfor og malede vores hegn,
trak nye strømkabler,
fiksede vandrørene.
Jeg var på sofaen hver aften
og så dokumentarer om gamle, forelskede mennesker.
Mens jeg græd i mine Ugg-støvler.
Det gik op for mig.
Jeg er ikke butch.
Ja.
Jeg er ikke butch, og jeg ved, det kommer som et chok,
for jeg har brede skuldre, og min yndlingsfarve er tern.
Men det her er traileren til en helt anden film
end den, I tror, I skal se.
Tæppet matcher ikke gardinerne.
To ting, jeg ikke ved, hvordan man installerer.
Jeg ser dog meget handy ud.
Jeg ser handy ud.
Hvis I så mig, og jeres bil var brudt sammen,
ville I tro, jeg kunne fikse jeres bil.
Sådan ser jeg ud, og det kan en butch dame.
Hun kan tage bilen på ryggen…
…og gå med den til en tankstation.
Hun kan faktisk bare spytte i tanken…
…og så starter bilen.
Magisk, men det er ikke mig.
Mænd bliver så forbavsede over denne information.
De kommer konstant over i Home Depot,
fordi de tror, jeg arbejder der.
De siger: "Hvad så, mand?
Hvor er sømmene?"
Jeg svarer: "Jeg skal bare have en potteplante.
Jeg ved, de sælger M&M's ved kassen."
På et tidspunkt kedede vi os,
så vi kørte ud i Californiens ørken ved Joshua Tree.
Jeg så en bil, der var brudt sammen på motorvejen,
og bilens ejer var virkelig høj.
Han var muskuløs, i bar overkrop, og han havde en manbun.
Heteroseksuelle damer, er vi stadig til manbuns?
Nej!
Det er et stort nej.
Wow.
Fyren havde bukser med sorte og hvide striber på.
Han lignede en smuk fange, der var stukket af.
Nu er hans bil brudt sammen i vejkanten.
Jeg kører forbi ham, kigger mig over skulderen og indser,
at det er Jason Momoa. Ja.
Nå, nu kan I godt lide manbuns, ikke?
Ja.
Det tænkte jeg nok.
Det var Aquaman,
langt væk fra havet,
strandet i ørkenen uden sine superkræfter.
Smuk, i bar overkrop.
Jeg kørte videre.
Vi har været igennem det. Jeg kan ikke fikse bilen.
Jeg giver ham ikke et blowjob,
mens han venter på, at en anden fikser bilen.
Jeg kan ikke tilbyde ham noget.
Jeg gjorde det næstbedste.
Da jeg stoppede for benzin, gik jeg på hans Instagram-side.
Jeg dobbelttjekkede, at det var ham.
Alle fyre ser ens ud for mig.
På hans side havde han et billede af sig selv
i bukser med sorte og hvide striber ved vejkanten.
"Åh gud, det var Jason Momoa."
Jeg gav hans billede et like.
Jeg gjorde min del.
Men jeg er anderledes, end hvad øjet ser.
Jeg er en elegant dame.
Jeg er en delikat blomst.
Jeg kan godt lide en massage.
Jeg kan godt lide at blive forkælet.
Jeg fik en røvmassage for første gang forleden.
Har I fået sådan en? Mand!
Ikke bare en albue på balden.
En ægte røv- og numsemassage.
Jeg var i en meget respektabel spa,
lå på maven, og pludselig angreb fyren min røv.
Han lavede også lyde.
Jeg…
Jeg holdt fast i mine usynlige perler.
Jeg er aldrig blevet rørt sådan af en mand før.
Han blev bare ved med at grave løs i min røv,
indtil han fandt en eller anden skat.
Jeg har aldrig følt noget så godt før.
Jeg var let som en fjer, da jeg kom hjem den aften.
En hel ny kvinde. Jeg lavede en treretters menu.
Jeg kan ikke engang lave mad.
Jeg ringede et par dage senere. Jeg måtte booke endnu en tid.
Han var fuldt booket en hel måned.
Jeg tænkte: "Det er hans ting. Han er røvmassagefyren,
og alle ved det."
En måned senere fik jeg en tid, og det var det samme.
Han gik løs på min røv.
Denne gang i 30 minutter.
Han brugte mere tid på min røv,
end jeg nogensinde har brugt på min ansigt.
Han rørte ikke andet. Mine fødder. "Klamt!"
Kun røv.
Jeg tog hjem.
Jeg ringede et par dage senere for at bestille en ny tid.
Han var blevet fyret.
Ja, nogen havde ødelagt det for os.
Skide røvpoliti.
Han havde åbenbart fundet for mange skatte.
Men den eneste, jeg ikke ville have skulle finde ud af,
at jeg ikke er så hård, som jeg ser ud, er min partner, Jax.
Hun skulle ikke have denne information,
for hun havde kun datet butch damer før mig.
Meget butch.
Jeg mener betjente, truckere, udsmidere.
Butch. Jeg har en helt anden aura.
Jeg er mere: "Hvem vil have et kram?" Meget anderledes.
Vi skulle til en fancy Hollywood-event,
jeg prøvede at spille med, så jeg havde tøj på fra Men's Wearhouse.
Jax havde kjole og høje hæle på, og vi fik et opkald fra vagtfirmaet.
De sagde, vores alarm var gået i gang, og de ville sende vagter ud for at tjekke.
Jeg sagde: "Absolut."
Vi vender om, kommer hjem, og der er ikke nogen.
Jax skifter gear. Hun siger: "Vi går ind og ser på situationen."
Jeg siger: "Nej, det gør vi ikke."
Hun siger: "Min eks, Darlene, som var betjent, sagde,
at hjemmealarmer er laveste prioritet."
Jeg sagde: "Vent.
Jeg troede, at den eks hed Pam."
Hun sagde: "Der er en Darlene og en Pam. Måske tænker du på Sheila."
Jeg sagde: "Hvor mange betjente?"
Hun datede alle kvinderne i Chicagos politistyrke.
Hun sagde: "Går du ikke ind og tjekker huset?"
Jeg sagde: "Nej!" Hun tog sin høje hæl af sådan her,
holdt den op som et våben, og så fløj hun af sted med den ene sko af
fra rum til rum, klar til at Jimmy Choo'e nogen i ansigtet,
hvis de kom frem.
Jeg blev i døren, for jeg havde flade sko på.
Jeg tænkte: "Hvordan skal jeg beskytte mig selv?
Jeg har ikke engang en lille hæl på."
På et tidspunkt hørte jeg en lyd, så jeg holdt nøglealarmen højere op.
Jeg tænkte: "Jeg sværger, jeg trykker på knappen.
Der står 'panik' på den, og jeg er gået i panik."
Vagtfirmaet ringede, og de sagde, at det var falsk alarm.
En af sensorerne var løbet tør for batteri.
De sagde: "Vi beklager meget.
Vi håber ikke, det var til ulejlighed."
Jeg sagde: "Nu ved min partner, jeg er uduelig.
Det er til stor ulejlighed."
Jax kom humpende ud.
Hun sagde: "Du kunne i det mindste være gået derind med mig."
Jeg tænkte: "Åh gud. Det tænkte jeg slet ikke på."
Så jeg er ikke familiens beskytter.
Og jeg ved, hvorfor Jax er så stærk.
Hun er børnehaveklasselærer, og de er hårde.
Det bliver de nødt til at være.
Ja, det er et hårdt arbejde.
Da jeg gik i børnehaveklasse i 80'erne,
lod de en gøre, hvad man ville.
Jeg har et billede af mig, da jeg var fem år i børnehaveklassen,
og jeg holder
en hammer…
…og søm.
Min første tanke var, at de burde have lært mig at bruge dem.
Men hvorfor holder jeg hammer og søm?
Øvede vi hammerslag?
Sagde læreren: "Okay, klasse, vi bygger hylder til klasseværelset
og måske bagefter en fin bænk til min garage"?
Det er tosset.
Forestil jer jeres femårige lige nu.
De kan ikke engang farvelægge en kæmpe cirkel,
men man giver dem en stor, tung hammer
og håber på, at de kan ramme et lille bitte søm.
Nej!
Men det er den slags ting, de gjorde i 80'erne.
I frikvarteret måtte man bare håbe på det bedste.
Man var alene. Tænk lige over det.
Vores yndlingsspil, høvdingebold.
Man tog en stor, tung bold,
og så kastede man den efter andres ansigter så hårdt, man kunne.
Der lærte man at gøre som i The Matrix…
…for ikke at få slået tænderne ud.
Det spil var nyttigt for mig, da jeg gik på gymnasiet.
Jeg undgik flere kugler.
Jeg greb ikke engang én.
Det var faktisk Red Rover, der var det mest intense.
Kan I huske Red Rover?
Man står på række med sine venner, og man danner en kæde.
De andre stiller sig på række foran og danner en kæde.
Og så råber man:
"Hold stand!
Hold stand!"
Som om det var Braveheart.
Man stirrer på sine venner på den anden side af banen.
Det eneste mål er at løbe så hurtigt som muligt mod den anden række,
og de vil så prøve at brække jeres arme.
Når de så løber imod jer,
så tager man sin nabos arm, hiver sine egne arme op
og prøver at knuse deres kraveben.
Så begynder man at håne hinanden.
Man siger: "Red Rover, Red Rover.
Send den lille kælling Timmy
herover."
Timmy får et glimt i øjet.
Han begynder at løbe så hurtigt, han kan.
Vi råber: "Hold stand!"
Her kommer han.
Vi holder hinandens arme og løfter dem op.
Timmy smadrer ind i vores række.
Vores arme hænger løst fra kroppen.
Vi tænker: "Har vi vundet?
Holdt vi stand?"
Læreren gør ikke noget.
Hun står derovre på asfalten og ryger en Virginia Slim.
Hun har en eller anden midtvejskrise.
Hun tænker: "De betaler mig ikke nok til at bekymre mig om det."
Gymnastikudstyret var sindssygt. Vi havde karruseller.
De er metaldødsfælder.
De var kun sjove, hvis man drejede dem rundt med 100 kilometer i timen
og så prøvede at hoppe på, mens de drejede rundt.
Som at hoppe op på køleren af en bil i fart.
Men uden steder at lande.
Der var allerede 20 venner i et hjørne af den, der svingede rundt.
Man kunne ikke røre noget, for det var 55 grader i solen.
Selvfølgelig faldt en ven af og kom i klemme.
Blødende fra knæskallen, og vi prøvede at få lærerens opmærksomhed.
Hun sagde: "20 minutter mere!
Det er mig-tid."
Da jeg er fra North Carolina, plejede vi at lege med dæk.
Ja, jeg mener de dæk, der faldt af en Mack-lastbil
og rullede ind på folkeskolens parkeringsplads.
Administrationen tænker: "Vi har ikke noget stort budget,
så vi finder på noget med de gamle ting."
Det var store dæk.
Når man stiller dem op, er de så høje,
vejer 35 kilo og har et hul i midten.
Vi havde en bakke bag vores folkeskole,
så vores lærere skubbede dækkene op ad bakken,
så sure, bare skubbede dem op ad bakken.
De tænkte: "Jeg har en kandidat i undervisning."
Vi løb derop, vi tog vores små femårige kroppe, og vi…
Vi satte os ind i midten af dækkene.
Vores ven tog deres femårige krop
og satte sig ind i et andet.
Så var det lærerne, der stillede sig bag hvert hjul
og fik momentum.
"Okay, I små svin.
Gør jer klar til jeres livs tur."
Og så skubbede de os ned ad bakken.
Vi kom op på 30, 60, 120 kilometer i timen.
Intet håndtag. Man var bare…
Vi smadrede ind i en murstensvæg, fløj ud af dækket, kastede op.
Læreren kom ned ad bakken og slukkede sin cigaret i ens pande.
Hun sagde: "Frikvarteret er slut. Faktisk er skolen slut.
Jeg skal møde min mandeven, jeg har fundet gennem avisen."
Sådan var frikvartererne i 80'erne.
Det var en anden tid.
Man kunne tage en stor lommeregner
og skrive ordet
boobs.
Mit yndlingstal,
80085.
Nu kan børn bare finde deres telefoner frem
og se så mange boobs, de vil,
men hvem skrev det med tal?
Det gjorde vi.
Gode tider.
Jeg er glad for at være i et forhold.
Jeg kan lide det. Det passer mig godt.
Det er hårdt at date. Jeg forstår det ikke.
Man må på apps, swipe og gøre alt det der.
Hvis jeg var single, ville min yndlings dating-app være Grubhub.
Helt sikkert.
Jeg tror, at swingere har regnet det ud.
Det må have været hårdt for dem at date under pandemien,
men de har en måde, de fortæller hinanden, at de er swingere.
Vidste I det?
Lad mig fortælle hvordan. Okay.
Jeg fandt ud af, at hvis man vil fortælle folk, man er swinger,
så stiller man flamingoer i forhaven.
Ja.
Det bliver meget forvirrende i Florida og i min mors hus.
Måske er det derfor, hun har haft travlt i weekenderne.
Jeg forstår ikke, at folk bare kører rundt i kvarterer
og leder efter en flok flamingoer.
De ser en, de ringer på dørklokken og siger, at de er klar til at feste.
Jeg ved det ikke.
Men jeg kan lide det.
Der er også en omvendt ananas.
Man kan sætte en omvendt ananas på terrassen.
Men sæt den ikke normalt. Så er det bare en ananas.
Jeg troede bare, at en omvendt ananas
fortalte folk, at man kunne lide kage.
Jeg stoppede, ringede på og spurgte efter kage.
Et swingerpar henvendte sig faktisk til mig efter et show.
De kom op til mig. Ja, det var meget spændende.
Jeg er ikke aldersdiskriminerende. Jeg fortæller jer bare et faktum.
Det er bare et faktum i historien.
De gik begge med stok.
Så det var ikke deres første rodeo.
Konen informerede mig om, at manden virkelig nød showet,
og det var jeg da glad for,
og hun sagde, at han havde sagt til sidst i showet,
at hun godt måtte være sammen med mig.
Seksuelt, måske.
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle sige.
Så jeg nejede.
Hvilket ikke er et nej…
…men det er høfligt.
Man skal lidt ud og date forskellige folk.
Jeg gik ud med forskellige folk. Jeg gik ud med en sygeplejerske,
og Gud velsigne sygeplejersker. De fik os gennem denne skøre tid.
Ja.
Jeg troede, det ville være anderledes.
Jeg troede, hun ville komme hjem i en sexet sygeplejerskeuniform
og sige: "Hvem har lidt av?"
Og jeg ville sige: "Mig."
Men sådan var det ikke. Hun kom hjem i beskidt hospitalstøj.
Hun tog sit arbejde med hjem.
Hun fulgte altid efter mig med et clipboard
og spurgte til min afføring.
Hun syntes, jeg skulle tabe mig, så touché.
Jeg siger bare, det ikke var sjovt at spise nachos med hende,
for hun ville se på mig, se på de nachos og sige: "Okay.
Nogen har vist taget et valg.
Tre slags ost, cremefraiche og smeltet ost?"
Jeg sagde: "Det hedder queso.
Det betyder hjertesygdomme på spansk.
Og det er så lækkert."
Jeg vidste, det ikke ville fungere.
Jeg prøvede at finde en god grund til at ende det.
Hun gør Guds arbejde, og jeg ville ikke bare sige:
"Hey, du gør mig ked af det, når jeg spiser nachos."
Endelig mødte jeg Jax lige her i Chicago.
Til Gay Pride.
Ja.
Der er håb.
Vi mødtes på en parkeringsplads.
Så få lesbiske barer er der tilbage i USA.
De lesbiske må ud på parkeringspladsen,
hvor man kan feste og parkere biler.
Det må man selv vælge.
Vi datede lidt, men jeg vidste, at Jax var den rette.
Det kom til det punkt, hvor jeg vidste, det var tid til at fri,
og jeg er ikke kendt for romance, så jeg ringede til min ven.
-Jeg sagde: "Hvor burde jeg fri til Jax?" -Og hun sagde: "Tag til Big Sur."
Og nej, det var ikke mit øgenavn i gymnasiet.
Det er en by i Californien ude ved kysten
med smukke broer og klipper.
Hun sagde: "Der er et smukt, romantisk hotel. Ring til dem."
Jeg ringede til hotellet, og personen, der svarede, var vild for at sælge.
Jeg ville bare have en standard hytte. Hun sagde: "Hov!
Skal du fri? Så skal du ikke være nærig, okay?
Vær ikke nærig.
Du bliver nødt til at opgradere til havudsigt.
Det er det værd.
Så vil hendes patter ikke kunne modstå dig."
Det sagde hun måske ikke,
men det var den energi, hun havde i samtalen.
"Okay, så." Jeg betalte flere penge,
fik havudsigt, der skulle være god, og så tog vi af sted.
Vi kom op til hytten, og jeg gik ind. Meget gammel hytte. Meget dyr hytte.
Jeg sagde: "Vent, til du ser udsigten."
Da jeg skal til at åbne bagdøren, siger jeg:
"Hold fast på patterne."
Jeg åbner bagdøren, vi går udenfor,
og det er bare tåge,
tåge,
tåge.
Bare en hadefuld tåge.
Jeg tænkte: "Hvad er det for et lesbisk kunstværk fra 1800-tallet?
Hvorfor er der så meget tåge?
Leder Kate Winslet efter fossiler dernede?"
Det var ikke sådan, jeg ville starte, men okay.
Min plan var at invitere hende på en fin restaurant
og så gå tilbage på værelset, hvor jeg ville fri.
Så jeg ringede til hotellet og sagde:
"Kan I ikke få vores værelse til at ligne det i The Bachelor?"
Det kan damer vist godt lide.
"Kan vi få nogle stearinlys og rosenblade, og hvad med noget champagne?
Hvad med nogle jordbær dyppet i chokolade?
Ellers er det bare frugt."
De sagde: "Absolut." Og det kostede en masse penge.
Jeg var glad for at betale og for hjælpen.
Så vi tog af sted. Ud for at spise.
Jeg finder tjeneren og fortæller ham, hvad der skal ske.
Så jeg går over til ham og ser, at han hedder Craig.
Og Craig er meget dramatisk.
Han spiller vist i det lokale teater.
Jeg går over og siger: "Hej, Craig." Han siger:
"Hej."
Jeg sagde: "Craig, jeg frier til min kæreste i aften." Han siger:
"Åh min gud."
Han mindede mig om lysestagen i Skønheden og Udyret
med en masse:
"Når du frier, så vil forbandelsen forsvinde!"
Jeg sagde: "Tak. Jeg er spændt, men nervøs.
Middagen skal ikke vare evigt, for ringen brænder hul i min lomme.
De laver en masse på vores værelse.
Vil du ikke ringe til receptionen, når middagen er færdig
og høre, om værelset er klar, give mig et signal
og så slutter jeg det her."
Han sagde: "Absolut. Selvfølgelig."
Jeg sagde: "Ingen dessert. Det klarer jeg på værelset."
Han sagde: "Okay."
Så vender han sig om sådan her…
…og går.
Jeg tænker: "Jeg kan godt lide Craig."
Så vi begynder at spise maden,
og retterne bliver bare mærkeligere og mærkeligere.
Det er for fancy til os. Det er for fancy.
Der er meget skum, tentakler og skaller.
Mange ting fra "havet", som jeg hele tiden hører om.
Det hele er lidt underligt, men vi bliver færdig med maden,
jeg er klar til at komme videre med aftenen,
og Craig siger:
"Hej, damer. Hvem vil have dessert?"
Jeg siger: "Ikke os, Craig."
Han siger: "Ups."
Jeg sagde: "Craig!
Du havde to jobs."
Hvordan kan du være så spændt og så inkompetent på samme tid?
Nu er Jax meget forvirret,
for hun har aldrig set mig ikke bestille dessert.
Jeg stirrer på hende og ved ikke, hvad jeg skal sige.
Jeg vil gøre det ordenligt, for det skal være perfekt.
Alle vil spørge til det senere. De vil have alle detaljerne.
Og Craig kommer ikke. Han kommer ikke.
Det er vores livs mindst romantiske middag.
Efter det, der føltes som en evighed,
sniger Craig sig op bag Jax.
Og han svæver over hendes skuldre.
Hun har ingen idé om, han står bag hende,
og han stirrer bare på mig
så
intenst.
Jeg har været sammen med Jax i syv år.
Vi har aldrig kigget hinanden i øjnene
så længe, som Craig
stirrer på mig.
Endelig gør han…
Han er så stolt af sig selv.
Han vender sig om,
går ind i tågen og bliver aldrig set igen.
Vi går mod værelset.
Jeg tænker på alt det, jeg vil sige til Jax.
Det skal være perfekt. Det skal være romantisk.
Vi kommer til døren, og jeg begynder at svede.
Jeg bliver nervøs,
og når jeg bliver nervøs, laver jeg fingerpistoler.
Så jeg kigger på Jax og…
Og så er jeg klar til at åbne døren til romance.
Vi går derind, og det ligner et gerningssted.
Vores øjne skal vende sig til det mærkelige lys.
Som når man har ladt lyset være tændt inde på badeværelset.
Jeg kigger mig omkring, og der er 50 fyrfadslys,
men de er alle med batterier.
Og halvdelen er dem er gået ud.
Ti af dem flimrer. "Vi prøver!"
Min OCD-hjerne tænker: "Hvem fandt på det?"
Men jeg kan ikke engang fokusere, fordi jeg står på et bjerg af noget.
Der er rosenblade overalt.
Overalt! Og ikke på en måde, der giver mening.
Der er ingen hjerteform eller initialer.
Det er bare kaos.
Det ligner, at nogen åbnede bagdøren,
og en masse lort fløj ind på værelset,
så de tog en løvblæser…
…og kaldte det en aften.
Jeg tænkte: "Bestilte jeg den billige pakke?
Hvad er det her?"
Og når I tænker på roser og romance,
hvilken farve tænker I så på?
Rød!
Rød? Interessant.
Det var hvide rosenblade,
halvdøde.
Senere googlede jeg: "Hvad betyder hvide roser?"
Kyskhed.
Ja.
Det er faktisk et lesbisk kunstværk fra 1800-tallet.
Så selvom de ikke tillader levende lys i hytten,
havde de tændt for pejsen,
og det var præcis der, de havde placeret
de chokoladeovertrukne jordbær
og en spand is med champagne.
De drypper begge helt vildt
på gulvet.
Intet i dette scenarie fik Jax til at tro,
at jeg skulle til at fri til hende.
Jeg har et kort sekund til at beslutte, hvilken vej aftenen skal gå.
Ringer jeg til receptionen og siger:
"Nogen er brudt ind på vores værelse og har smadret det"?
Eller følger jeg bare med og lader, som om at alt, der sker på værelset,
er præcis, som jeg havde planlagt det.
Nu stirrer jeg på Jax som en hjort på forlygter.
Jeg kan ikke huske de romantiske ting, jeg ville sige til hende.
Jeg sveder igen.
Jeg bliver nervøs.
Og her kommer fingerpistolerne.
Jeg glemmer at gå ned på knæ.
Jeg kan ikke tænke på noget.
Jeg går i panik, så jeg…
…og jeg råber:
"Vil du?"
Jax nejede.
Og gudskelov sagde hun ja.
Nu da vi var forlovede, skulle vi jo planlægge vores bryllup.
Vi var forlovede et stykke tid,
for Jax og jeg er ikke de store planlæggere.
Min mor, Ginger, tilbød sine services som bryllupsplanlægger.
Jeg tænkte: "Åh nej."
Min mor blev gift igen senere i livet,
og jeg var til det bryllup, og
min mor havde et cirkustema.
Ja.
Hun giftede sig med en gammeldags fyr fra Syden,
der lød som Henry Hønsehøg.
Han var ikke en del af planlægningen.
Jeg ved ikke, om min mor troede, hun planlagde en 12-årigs fødselsdagsfest
eller sit bryllup, men der var det, der skete.
Det var et cirkustema. Hun inviterede 300 mennesker.
Ja, 300 mennesker
i metodistkirken til denne kæmpe fest.
Hun lejede et rød- og hvidstribet cirkustelt
og satte det op inde i menighedshuset,
ikke udenfor, hvor telte hører hjemme. Indenfor.
Hun lejede en candyfloss-maskine.
Hun sagde: Hun sagde: "Jeg serverer nachos med jalapenis."
Der var en jonglør. Jeg var nok klovnen.
Hun havde 50 liter is.
Hovedretten var en pølsebod.
Hun havde fundet en mand på vejen en uge før
og havde sagt: "Hvad skal du på lørdag?"
Jeg tror ikke, han nogensinde havde solgt mere end 20 hotdogs på en dag.
Og nu har han 300 udsultede mennesker
i kø rundt om kirken, desperate efter en af hans pøller.
Han var bare…
Panik.
Midt i festen
var der to runde badebassin af plastik.
Jeg tænkte: "Skal vi lege æblelegen nu?"
Nej, min mor havde puttet is i begge disse badebassin
og puttet dåsesodavand i dem
og fortalt festen,
at det var vores kølebokse.
Jeg gik derind og så de to badebassin blive brugt som kølebokse,
og jeg tænkte: "Jeg arbejder hårdt i Los Angeles
og prøver at skabe mig et navn,
og vi er skrald.
Vi er skrald."
Min mors mandeven kom ind i sine hyttesko og anede ikke, hvad der foregik.
Han besvimede næsten. "Ja, jeg erklærer!"
Men det bedste var underholdningen.
De fik en kvinde fra kirkekoret til at synge,
det var hendes store øjeblik,
hun tog scenen fyldt med selvtillid,
og hun begyndte at synge…
Sig det fra bjerget
Bakkerne og overalt
Sig det fra bjerget
At Ginger
Blev gift
Der var mere.
Hun begyndte at synge…
Når helgene marcherer ind
Jeg vil så gerne være der
Når helgene marcherer
Ind
Ægteskabet varede i tre måneder.
Cirkusteltet var oppe længere, end min mor var gift.
Så vi begyndte at planlægge vores bryllup
og involverede ikke min mor.
Pandemien kom, og vi tænkte:
"Nå, vi kan nok ikke blive gift."
Men efteråret kom, og det blev oktober,
og vi tænkte: "Det er det perfekte tidspunkt at blive gift.
Vi kan gøre, som vi vil, og vi skal ikke bekymre os om andre."
Så ja, det var fantastisk.
Vi planlagde det på to uger, lejede en Airbnb ved havet,
fik en fremmed med maske på som præst.
Vores familier var med på Zoom.
Jeg tror, min mor stadig er på det Zoom-opkald.
Det var ikke sådan, vi havde forestillet os, vi skulle giftes,
men det var perfekt,
for det handlede kun om os, det var vores dag,
og vi blev endda døbt den dag, selvom det ikke var med vilje.
Vi tog nogle billeder,
vi så, at solen gik ned, og der var nogle trapper ned mod havet.
Vi tænkte: "Vi må tage et billede her."
Så vi står derovre,
og vores fantastiske fotograf tog en masse billeder.
På vores første billede ser vi smukke ud.
Vi ligner to lesbiske til afgangsfest.
Skønne billeder.
På vores andet billede gjorde vi sådan her,
for noget var over os.
Som om rektor var sur over, at to lesbiske gik til afgangsfest sammen.
På det tredje billede gør vi sådan her,
for havet skyller nu ind i ørerne på os.
På fjerde billede er vi helt dækkede af vand.
På femte billede har havet trukket sig tilbage,
og vi er drivvåde…
"Vi er glade for, vi valgte at tage billedet ved solnedgang."
Vi har alle disse billeder, og det bringer held.
Det siger folk, så det holder vi fast i.
Et par dage efter vi blev gift, annoncerede de det online,
og vi fik en masse kærlighed og støtte, og det sætter jeg stor pris på.
Jeg prøver at udstråle positivitet,
så når det kommer tilbage til mig, betyder det meget.
Jeg prøver ikke at fokusere på det negative.
Jeg omgiver mig selv med positive ting.
Jeg læser ikke negative kommentarer,
men i mit job hører man fra mange folk.
Jeg ser ikke alt, men nogle gange kommer der en lort igennem.
Og den dag så jeg en besked, der var blevet sendt direkte til mig.
Jeg vil gerne læse beskeden for jer, hvis det er okay.
-Ja! -Ja!
Okay. Den er fra en fyr, der hedder Gary,
og lad mig starte med at sige,
at I ikke vil kunne lide beskeden, men vi pakker den ud sammen.
Her er det, Gary skrev den dag,
det blev offentliggjort, at jeg skulle giftes.
Han sagde: "Hvor længe har du og din kone
været psykisk syge,
taco-slikkende lebber,
der burde sendes til Alcatraz?"
Jeg tænkte: "Wow, det
er meget specifikt."
Der var forresten ingen grammatik i beskeden.
Han skrev: "Psykisk syge tacoslikkende…"
Jeg tænkte: "Jeg tror, han mener 'psykisk syge',
komma, 'taco', bindestreg…"
I forstår.
Jeg gør ham allerede tjenester.
Jeg må have kedet mig på denne dag,
for jeg tænkte: "Jeg bliver nødt til at se, hvordan han ser ud.
Hvem sender sådan en besked til en vildt fremmed?"
Jeg gik ind på hans side, og han havde intet billede af sig selv.
Det var et billede af et amerikansk flag,
og skrevet hen over det stod der:
"Vi skal have Gud i Amerika igen."
Det er sådan, Gary lægger ud
på Instagram,
og så sendte han den besked til mig.
Jeg tænkte:
"Jeg ved ikke, om Gud
ville være glad for ordet
'taco-slikkende'."
Kald mig skør, og det gjorde han,
men det lyder altså ikke meget kristent.
Forresten er der ingen steder i biblen, hvor der står,
hvad man må eller ikke må med mexicansk mad.
Bare så I ved det.
Det er op til jer selv, venner.
Gary sagde også, at vi skulle sendes til Alcatraz.
Jeg ved ikke, om han ikke har Google,
men Alcatraz har ikke været et fængsel i lang tid.
Hvis det var det, han mente. Det er ikke et fængsel.
Det er faktisk et museum,
og det er et museum i San Francisco,
som er en af de mest gay byer i hele verden.
Jeg tænkte: "Synes Gary, jeg skal være på et gay museum?
Gary, stop.
Er jeg en pioner? Stop, Gary."
Øverst i beskeden stod der, at vi ikke følger hinanden,
hvilket ikke er overraskende.
Men der stod, at vi begge følger én og samme person.
Jeg tænkte: "Hvem i alverden kunne både Gary og jeg være enig med?
Vi lader til at være meget forskellige."
Og der stod: "I følger begge
Oprah."
Jeg må sige, at jeg ikke troede, at Gary var en Oprah-type.
Men så kendt er Oprah altså.
Hun bygger broer.
Så jeg læste beskeden igen.
"Hvor længe har dig og din kone været psykisk syge,
taco-slikkende lebber, der burde sendes til Alcatraz?"
Jeg tænkte: "Hvorfor er jeg ikke kommet videre fra den besked?"
Og jeg ser på den.
"Hvad er det?"
Så gik det op for mig. Jeg tænkte: "Åh gud."
Gary accepterede mit ægteskab.
Han sagde:
"Your wife."
Det kaldes fremskridt.
Okay, han stavede wife med Y,
med jeg ved, hvad han mente.
Der er mange folk, der har kæmpet i mange år,
så en som mig vil kunne sige wife.
Gary sagde det på 2,2 sekunder uden at tænke over det.
Han ville gå amok, hvis han vidste, hvor progressiv beskeden var.
Så det er faktisk fremskridt.
Vi blev gift, og vi blev hjemme som alle andre det næste år.
Jeg kunne ikke tage på turne og gøre mit job, og det var mærkeligt.
Nu jeg er tilbage på turne, tager jeg ikke noget for givet mere.
Det er sådan en smuk ting at få folk til at grine
og give verden lidt munterhed.
Jeg elsker Chicago og at komme her.
Det er en af mine yndlingsbyer.
Der var kun én by på turneen, jeg var nervøs for at komme tilbage til,
og det var Des Moines.
Sidste gang, jeg var der, var midt om vinteren,
og jeg glemte, at når det er vinter i Midtvesten,
og folk fryser,
så drikker de sig hammerstive.
Det er for koldt udenfor,
og der er intet andet at lave.
Så jeg kommer til stedet, og pigerne kommer ud fra toilettet sådan her.
Der er toiletpapir under deres sko.
Klokken er 19.
Det er sådan, vi starter aftenen.
Jeg går på scenen, og de vil bare feste.
De køber shots til mig, og jeg kan godt lide drikkevarer,
men jeg er afhængig af milkshakes, så ellers tak.
De vil have mig til at drikke Fireball Whisky.
De elsker Fireball Whisky.
Jeg synes, det smager som en flaske benzin
med en stang kaneltyggegummi i midten.
Jeg siger: "Ellers tak." De siger: "Hvad?"
-"Hun kan ikke lide Fireball!" -"Hun kan ikke lide Fireball, lort!"
De kan ikke begribe denne information.
Som publikum tænker de kun på,
hvilken drink de skal sende mig.
"Okay. Hun kan ikke lide Fireball.
Okay. Vodka!"
"Ja, send det op!"
Drinks med vodka og tranebær kom mod scenen.
"Jeg er ikke til vodka."
De siger: "Hvad?"
"Hun kan ikke lide vodka. Lort. Hun kan ikke lide vodka."
"Okay. Øl! ja, send en." En masse øl kom mod scenen.
Jeg sagde: "Jeg har aldrig brudt mig om det."
De sagde: "Det er overraskende."
Jeg ved, jeg ligner en, der kan bælle en øl,
tage dåsen og smadre den mod panden
og stadig genbruge.
Jeg tager de drinks, de har sendt op.
Jeg sender dem tilbage igen. Jeg gør dem fuldere.
De siger: "For guds skyld, fortæl os, hvad du drikker.
Du kan ikke forlade Iowa uden at tage en drink med os.
Jeg tænkte: "Det er en mærkelig regel, men okay."
Jeg prøver at tænke på en drink, der vil tage tid at lave,
så jeg kan gøre mit job og fortælle vittigheder.
Jeg siger: "En sangria."
Jeg glemte, hvor jeg var.
Jeg sagde: "Okay, en old-fashioned."
De må finde en bartender med et lille overskæg.
Han skal fryse en stor isterning,
bittere, en skive appelsin… Det vil tage tid.
To minutter senere dukker der en smuk old-fashioned op.
"Okay. Fint. Vil det gøre jer glade?"
Jeg tager drinken, der bør nydes, og jeg…
Ned i svælget.
De går helt amok.
Man skulle tro, jeg havde deltaget i tikamp.
Så de har det godt.
Vi går videre med showet, vi griner, og showet er godt.
Senere bliver de rastløse igen. Jeg tænker: "Hvad nu?"
Jeg ser, der er en gammel kvinde, der prøver at komme igennem publikum.
Hun har kort, strittende, gråt hår,
og hun ligner en, der har oplevet en masse lort.
Hun har en lædervest på.
Jeg går ud fra, hun har en drømmefanger i bilen.
Hun går meget målrettet mod scenen.
Hun kommer til enden af scenen,
og jeg kigger og ser, at hun har
en Smirnoff Ice.
Hun kigger på mig og siger: "Hey.
Jeg hedder Linda,
og nu bliver du iced."
Jeg tog hendes Smirnoff Ice og sagde:
"I hvilken tidskapsel har du fundet den?"
Jeg troede publikum ville være på min side.
De begynder at råbe:
"Iced!"
De er utrættelige. Jeg tænker: "Hvad er iced?"
Jeg aner ikke, hvad de snakker om.
En meget sød kvinde fra Midtvesten rejser sig op og siger:
"At blive iced er, når man sætter sig på knæ,
tager flasken med Smirnoff Ice
og drikker hele flasken i en slurk.
Det er at blive iced."
Jeg sætter mig ikke på knæ
og drikker Smifnoff Ice.
Hele salen råber:
"Sådan er reglerne!"
Jeg siger: "Jeg er en voksen kvinde, en professionel komiker." Linda råber:
"Ned på knæ!
Du skal blive iced!"
Så jeg gik ned på ét knæ.
Det havde været godt, da jeg friede.
Og jeg begynder at bunde denne rædselsfulde Smirnoff Ice.
Klam maltlikør vælter ned af mit ansigt.
Det er klistret og ulækkert. Det ødelægger min fine cardigan.
De går amok, publikum går amok, og jeg…
Endelig bliver jeg færdig med drinken.
Jeg rejser mig op.
Der var noget
ved den old-fashioned…
…den Smirnoff Ice…
…og det lave tyngdepunkt,
der ikke gik godt sammen.
Jeg ser dobbelt.
Jeg gør ikke mit show færdigt.
Jeg sagde ikke farvel.
Jeg ser bare på publikum og siger:
"I gjorde det her."
Og jeg gik.
Jeg besvimede backstage.
Jeg vågner op to timer senere i promotorens bil.
Jeg vågner op og siger: "Hvordan er jeg endt her?"
Hun sagde: "Tre meget store vagter måtte bære dig ud."
Jeg sagde: "Det spurgte jeg ikke om.
Og det burde kunne klares med to."
-Jeg sagde: "Nej, hvad skete der?" -Hun sagde: "Du blev iced.
Jeg ved ikke, om det var det, eller fordi du blandede to slags alkohol."
Jeg sagde: "Få mig ud af Des Moines!"
Hun tænder for bilen, men den vil ikke starte.
Jeg tænker: "Åh gud, jeg vil ikke fanges i Des Moines!"
Det er iskoldt, sent om aftenen,
der er ingen Uber, mit fly afgår snart, jeg bliver iced.
Jeg er så klar til at komme væk, og jeg hører dørene til klubben gå op.
Jeg kigger over.
Her kommer Linda.
Hun stiller sig ved siden af bilen.
"Hvad så, piger?"
Jeg siger: "Hej, Linda."
Jeg prøver at undgå øjenkontakt,
for jeg ved ikke, hvilke kræfter den drømmefanger har.
Jeg sagde: "Hey, Linda, vores bil vil ikke starte, men vi er okay.
Tak, fordi du kom. Godnat."
Hun kiggede på mig og gjorde sådan her…
Blinker til mig.
Hun går om langs bilen,
åbner benzintanken
spytter i benzintanken,
og jeg kom ud af Des Moines.
Åh, Linda.
Jeg har været gift i to år.
Og det er skønt. Jeg elsker det.
Vi får altid det næste spørgsmål, nu vi er blevet gift.
Alle vil vide, hvornår vi skal have børn.
Lad mig sige til jer forældre, at I ikke får det til at se sjovt ud.
I har alle et tomt blik i øjnene.
Så vi er hundemødre nu.
Det er det, vi gør.
Og så ser vi, hvad der sker.
Vi har en lille pommeraner, der hedder Biggie.
Så nuttet.
Han er en lille fyr, vejer fire kilo,
og han er en glad og rask fyr,
men han fik noget, der hedder HGE.
Det er noget, som hunde kan få,
hvor de går fra at være en sund og rask hund
til at være meget syg, og de kan dø af det.
Det kommer pludseligt, på måske 48 timer,
og dyrlæger ved ikke, hvordan hunde får det.
De siger, det kan være noget, de har spist, det kan være stress.
Jeg tænkte: "The Humane Society fandt Biggie i en affaldscontainer,
og nu går han rundt i Beverly Hills
i min kones Gucci-taske.
Han har ikke noget stress."
Hans mad er dyrere end min.
Han har ikke noget stress.
Vi aner ikke, hvor det kom fra, eller hvordan han fik det,
men det begynder at vise sig
i starten af vores flyvetur fra Los Angeles til New York
på fem en halv time, og hver time blev det værre.
Vi kunne intet gøre.
Vi landede, og det tog en time at køre ind til New York.
Vi tog direkte på et dyrehospital.
Jax tog ham ind i undersøgelsesrummet, mens jeg udfyldte en masse papirer.
Det er meget anderledes, end da jeg voksede op med kæledyr.
Dengang sov hunden indenfor, udenfor, hos naboen.
Den kom efter to dage, og man sagde: "Sparky, hvor har du været?"
Hunden spiste bare resterne, bedstemor smed over hegnet.
Hvis ens hund pludselig skulle have en dyr medicinsk procedure,
sagde ens forældre bare:
"Det har været sjovt, Sparky."
Og det var det.
Men nu er jeg den voksne.
Jeg er den, der tager beslutningerne.
Jeg havde udfyldt papirerne og havde ikke set Biggie i 45 minutter,
så jeg ved ikke, hvordan han har det,
men jeg ved det her.
Det er på tide, at jeg tager noget initiativ
og er min families beskytter.
Der er på tide, at jeg bliver
butch.
Jeg har mit Rocky-øjeblik, og jeg slår mig selv i ansigtet.
Jeg ville lave en armbøjning, men jeg kan ikke.
Jeg er klar til at gå ind i rummet og være hård.
Jeg kommer ind, og Biggie ligger på gulvet.
Der er blod alle vegne.
Han har det så dårligt, og jeg mister fatningen. Jeg begynder…
"Nej!"
Jax siger: "Gå ud herfra! Du gør os bare mere triste."
Jeg blev smidt ud af rummet.
Jeg blev tvunget til at stå bag glasdøren.
Jeg stirrer på min familie.
Jeg faldt endelig ned, for sygeplejersken gav mig en slikkepind.
Jeg var så frustreret. Jeg var så skuffet over,
at jeg ikke kunne tage mig sammen i tre minutter, men sådan er jeg ikke.
Jeg er krebs, jeg er følsom, og det kan jeg ikke ændre ved mig selv.
Så jeg venter i lobbyen til klokken fire om morgenen.
Jax kommer, og de tager Biggie og kobler ham til maskinerne.
Endelig kommer dyrlægen, og han taler til os.
Han siger: "Jeg har dårlige nyheder.
Han er på fem procent.
Vi gør, hvad vi kan for at redde ham.
Men hvis vi skal det, skal vi have ham her i tre til fire dage døgnet rundt.
Han skal have blodtransfusioner, plasma.
Vi kan ikke garantere, at det vil virke.
Men hvis vi skal prøve,
vil det koste mindst
ti tusind dollars.
Hvad skal vi gøre?"
Jax siger: "10.000 dollars? Jeg er skolelærer.
Det er en hel årsløn."
Jeg siger: "10.000?
Han vejer fire kilo. Hvor meget plasma skal han bruge?
Kan han ikke bare dele med et egern?"
Dyrlægen siger: "Jeg skal bruge et svar."
Jax siger ikke noget, så jeg må tage beslutningen.
Jeg tænker: "Hvad ville mine forældre gøre?
Nej, tænk ikke sådan."
Jax bliver ked af det. Jeg…
Så jeg tog min mandepung frem…
…og jeg tog mit kreditkort
og smed det på bordet.
Jeg sagde: "Kør det igennem."
Jeg så Jax
direkte i øjnene, og jeg sagde:
"Tror du, Darlene havde gjort det?
Nej!
Pam er flad!
Sheila har dårlig kreditvurdering."
Hvem er butch?
Jeg er butch!
Det bedste var, at de faktisk reddede Biggies liv.
Det her er Biggie, alle sammen.
Han er alle pengene værd.
Og giv min kone, Jax, en hånd!
Det var alt fra mig.
Mange tak.
Tak.
Tak, Chicago!
Se lige engang.
Godnat. Tak.
Tekster af: Martin Larsen