Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX-KOMEDIASPESIAALI
Tervetuloa, Fortune Feimster.
Voi jumpe!
Lopettakaa!
Lopettakaa.
Miten menee, Chicago?
Voi jummi!
Kiitos kun olette tulleet tänne upeaan Chicago Shakespeare Theateriin.
Viime vuosien aikana on tapahtunut paljon.
Maailma on kokenut sekoja juttuja.
Se tuntui maailmanlopulta. Luulin, että lesbot kestäisivät sellaisen.
Sulkekaa meidät bunkkeriin tölkkilihojen kanssa. Mikäs siinä.
Sitten asiat menivät myttyyn, ja minä opin paljon itsestäni.
Huomasin, että minulla on olemattomat selviytymistaidot.
Olemattomat.
Riitti, että pysyin kotona. En saanut mitään aikaiseksi.
Meikäläisen kotona ei tehty hapantaikinaa.
En oppinut tekemään kylmäuutettua kahvia tai mitään.
Kumppanini Jax yllätti enemmän.
Hän maalasi kotitalomme aidan,
veti sähköt uudestaan,
korjasi putket…
Minä istuin joka ilta sohvalla -
ja katsoin dokumentteja rakastuneista ikäihmisistä.
Vollotin menemään Uggit jalassa.
Sain tietää,
että minä en ole butch.
Näin on.
Minä en ole butch, mikä on hämmästyttävää,
koska minulla on leveät hartiat ja lempivärini on ruutukuvio.
Ulkomuotoon ei kannata luottaa,
koska tämän tytön sisältö on aivan muuta.
Matto ja verhot ovat eri väriä, kuten sanotaan.
Kaksi asiaa, joita en osaa asentaa.
Näytän siltä, kuin olisin taitava käsistäni.
Jos autosi olisi rikki ja näkisit minut,
saattaisit luulla, että osaisin korjata sen.
Minussa on sellaista näköä. Butch osaa korjata auton.
Hän voi nostaa auton selkäänsä -
ja kävelyttää sen huoltoasemalle.
Oikeastaan hänen tarvitsee vain sylkäistä bensatankkiin,
niin auto käynnistyy.
Maagista. Minä en pysty samaan.
Tämä tieto hämmentää kaikkein eniten miehiä.
Miehet tulevat yhtenään puheilleni rautakaupassa,
koska he luulevat minua työntekijäksi.
He sanovat: "Mitä jätkä?
Missä naulat?"
Vastaan: "Olen etsimässä ruukkukasvia.
Kassoilla myydään M&M-karkkeja."
Meille tuli tylsää,
niinpä ajoimme Joshua Treehen Kalifornian aavikolle.
Moottoritien vieressä näin hajonneen auton.
Auton omistaja oli tosi pitkä mies.
Hän oli tikissä, paidaton, ja hänellä oli nuttura.
Vieläkö heteronaisia kiinnostaa miesnutturat?
Ei! -Kova ei.
Vau!
Tyypillä oli mustavalkoraitaiset housut.
Hän näytti komealta vankikarkurilta.
Nyt hänen autonsa oli hajonnut tien poskeen.
Ajaessani hänen ohitseen katson taakse ja tajuan,
että mies on Jason Momoa.
Kyllä nuttura kelpaa nyt!
Niin.
Sitä minäkin.
Siinä oli Aquaman.
Kilometrien päässä merestä…
Jumissa aavikolla ilman supervoimiaan.
Komeana ja paidattomana. Minä jatkoin matkaani.
Johan sanoin, etten osaa korjata autoja.
En voi ottaa poskeen sillä aikaa, kun joku toinen korjaa sitä.
Minulla ei ole mitään annettavaa.
Tein toiseksi avuliaimman teon.
Kun tuli aika tankata, menin hänen Insta-profiiliinsa.
"Tarkistan, oliko se hän."
Minusta kaikki miehet näyttävät samalta.
Hän oli postannut kuvan itsestään -
mustavalkoraitaisissa housuissa tien vieressä.
"Voi juma, se oli Jason Momoa."
Annoin hänen kuvalleen tykkäyksen.
Tein osuuteni.
Olen tosi erilainen kuin voisi päätellä.
Olen siro nainen.
Olen herkkä kukkanen. Tykkään käydä hieronnassa.
Tämä tyttö pitää hemmottelusta.
Hiljattain sain elämäni ensimmäisen peppuhieronnan.
Oletteko kokeneet? Voi jumpe!
En tarkoita pakaran tökkimistä kyynärpäällä,
vaan kunnon takamushierontaa.
Olin käymässä hyvämaineisessa spassa.
Makasin vatsallani, ja yhtäkkiä tyyppi kävi kiinni takamukseeni.
Päästeli ääniäkin.
Minä…
Tarrasin näkymättömään helminauhaani.
Tuollainen mies ei ollut koskaan ennen koskenut minua.
Hän kaivautui pyllyyni -
ja osui jonkinlaiseen aarteeseen.
Mikään ei ole tuntunut yhtä hyvältä.
Kotiin palatessani tunsin oloni höyhenenkevyeksi.
Valmistin kolmen ruokalajin aterian vaikka en edes osaa kokata.
Parin päivän päästä soitin varatakseni uuden ajan.
Tyyppi oli varattu kuukaudeksi eteenpäin.
"Tämä on hänen juttunsa. Hän on peppuhieroja.
Kaikki tietävät sen."
Kuukauden päästä palasin hierottavaksi.
Mies kävi taas kiinni takamukseeni.
Sitä jatkui varmaan puoli tuntia.
Hän hieroi takalistoani pidempään kuin minä olen koskaan hoitanut kasvojani.
Hän ei koskenut mihinkään muuhun. "Jalat, yök."
Pelkkää perää.
Parin päivän kuluttua soitin varatakseni uuden ajan.
Mies oli saanut potkut.
Joku pilasi meidän kaikkien huvin.
Hiton pyllyvasikka.
Hieroja oli osunut liian moneen aarteeseen.
Ainoa ihminen, jonka en halunnut tietävän,
etten ole niin kova kuin näytän -
on kumppanini Jax. En halunnut hänen tietävän sitä.
Minua ennen hän tapaili vain butch-naisia.
Tarkoitan nyt kunnon butcheja.
Tarkoitan poliiseja, rekkakuskeja ja portsareita!
Butch. Minulla on ihan eri meininki.
"Kuka haluaa halin?" Tosi eri juttu.
Olimme menossa Hollywood-tapahtumaan.
Esitin kovan roolia, joten olin pukenut ylleni miesten puvun.
Jaxilla oli mekko ja korkkarit. Turvayhtiöstä soitettiin.
Hälyttimemme oli alkanut soida. Kävisivätkö he tarkistamassa?
"Ehdottomasti."
Kun ehdimme kotiin, ketään ei ollut paikalla.
Jax sanoo: "Mennään sisään ja tutkitaan tilanne."
"Ei muuten mennä."
Hän sanoi: "Eksäni Darlene, joka oli poliisi,
kertoi, että murtohälytykset ovat työlistan pohjimmaisia.
"Eikö eksäsi nimi ollutkaan Pam?"
"Oli Darlene ja oli Pam. Ehkä sekoitat Sheilaan."
Vastaan: "Montako poliisia?"
Hän tapaili koko Chicagon poliisin naisyksikköä.
Hän kysyi: "Etkö oikeasti aio mennä sisään?"
Sanoin: "En." Hän otti korkkarin jalastaan,
kohotti sen ilmaan ja meni yksikenkäisenä sisään.
Hän tarkisti huoneet ikään kuin aikoisi iskeä hyökkääjää luksuskengällä.
Minä jäin ovensuuhun, koska minulla ei ollut korkoja.
"Miten suojelisin itseäni?
Minulla ei ole edes matalia korkoja."
Kun kuulin ääniä, nostin avaimenperän ilmaan.
Ajattelin: "Painan nappia, se on varma.
Siinä lukee 'hätä', ja minulla on hätä."
Turvayhtiöstä soitettiin, että kyseessä oli väärä hälytys.
Sensorin paristo oli lopussa. "Olemme pahoillamme.
Toivottavasti tästä ei ollut riesaa."
"Nyt kumppanini tietää, että olen hyödytön.
Se on tosi iso riesa."
Jax linkkasi ulos.
Hän sanoi: "Olisit edes tullut sisään kanssani."
Ajattelin: "Laupias taivas, se ei juolahtanut mieleeni."
Minä en ole meidän perheemme suojelija.
Ymmärrän, miksi Jax on niin vahva.
Hän on lastentarhaopettaja.
He ovat kovaa väkeä. Heidän täytyy olla.
Se on rankka työ.
Kun muistelen omia lastentarhavuosiani 80-luvulla…
Silloin sai tehdä mitä vain.
Minulla on kuva itsestäni viisivuotiaana lastentarhassa.
Kuvassa minulla on kädessä vasara -
ja nauloja.
Jonkun olisi pitänyt opettaa minua käyttämään niitä.
Miksi minulla on vasara ja nauloja?
Harjoittelimmeko vasarointia?
Sanoiko opettaja: "Nyt rakennamme hyllyjä luokkaan -
ja sitten ehkä penkin autotalliini"?
Hullua. Miettikää viisivuotiaita.
He eivät osaa värittää suuren ympyrän sisustaa,
ja sitten heille annetaan painava vasara,
jolla he toivottavasti osuvat pikkuriikkiseen naulaan.
Eivät osu!
Niin 80-luvulla kuitenkin toimittiin.
Pelkälle välitunnille piti toivottaa onnea matkaan.
Sitä oli oman onnensa nojassa. Miettikää nyt.
Suosikkipelimme polttopallo…
Otettiin painava pallo -
ja se paiskattiin toisen naamaan niin lujaa kuin käsistä lähti.
Silloin täytyi opetella matrixia…
Ettei hampaita olisi isketty sisään.
Taidoista oli kuitenkin hyötyä myöhemmin high schoolissa.
Väistin pari polttavaa pallia…
En palanut.
Rajuin leikki oli kuitenkin rivijuoksu.
Muistatteko leikin?
Mennään kamujen kanssa riviin ja otetaan käsistä kiinni.
Toiset menevät riviin vastapäätä ja ottavat käsistä kiinni.
Sitten huudetaan: "Rivi pitää!"
"Rivi pitää!"
Kuin Braveheartissa.
Sitä tuijottaa kavereitaan kentän toisella puolella.
Tavoitteena on juosta mahdollisimman lujaa toista riviä päin,
ja vastapuoli taas haluaa murtaa käsivartesi.
Kun vastapuoli ryntää kohti,
sitä tarttuu toverin käteen, nostaa käsivarret ylös -
ja haluaa murskata vastustajan solisluun.
Sitten alkaa pilkkaaminen: "Red Rover, Red Rover,
lähettäkää pikkuämmä Timmy -
tänne näin."
Timmyn silmät syttyvät. Hän pinkoo niin kovaa kuin jaloistaan pääsee.
Me huudamme: "Rivi pitää!"
Sieltä se tulee. Pidämme käsistä kiinni.
Nostamme ketjua. Timmy on puhkaissut rivin.
Käsivartemme heiluvat ilmassa.
"Voitimmeko me?
Pitikö linja?"
Valvoja ei tee yhtään mitään.
Nainen seisoskelee pihalla ja polttaa Virginia Slim -tupakkaa.
Hänellä on jonkin sortin keski-iän kriisi.
"Minulla ei makseta niin paljon, että jaksaisin välittää."
Liikuntavälineet olivat hulluja. Oli karuselleja.
Ne ovat metallisia kuolemanloukkuja.
Ne olivat hauskoja vain, jos niitä pyöritettiin sadan km:n tuntivauhtia.
Sitten kyytiin yritettiin hypätä vauhdissa.
Kuin yrittäisi hypätä liikkuvan auton konepellille.
Tilaa ei ollut.
Kyydissä oli jo 20 kaveria kieppumassa ympäri.
Runkoon ei voinut koskea, koska auringossa oli 60 astetta lämmintä.
Aina joku putosi ja jäi jumiin.
Polvesta vuotaa verta. Yritämme kiinnittää opettajan huomion.
Hän vastaa: "Vielä 20 minuuttia!
Tämä on minun aikaani."
Olen kotoisin Pohjois-Carolinasta, missä nuorena leikimme renkailla.
Niillä, jotka putosivat rekan kyydistä -
ja pyörivät ala-asteen parkkipaikalle.
Hallinnossa mietittiin: "Budjetti alkaa olla vähissä,
joten täytynee keksiä näille käyttöä."
Renkaat olivat valtavia.
Pystyssä ne ovat näin korkeita -
ja painavat yli 30 kiloa.
Ala-asterakennuksen takana oli mäki.
Opettajien täytyi työntää renkaat mäkeä ylös.
He työnsivät niitä käärmeissään.
"Minulla on pedagogiikan maisterintutkinto."
Kipitimme ylös ja sovitimme 5-vuotiaat vartalomme…
Vääntäydyimme renkaiden sisään.
Sitten pieni 5-vuotias kaverimme -
meni toisen sisään.
Sitten opettajat asettuivat renkaiden taakse -
ja ottivat vauhtia.
"No niin, pikku paskat.
Valmistautukaa kaikkien aikojen kyytiin."
Sitten he työnsivät meidät mäkeä alas.
Vauhtia oli 30, 60, 90 kilometriä tunnissa.
Jarrua ei ole…
Iskeydyimme tiiliseinään, lensimme maahan ja oksensimme.
Opettaja käveli alas ja tumppasi tupakan oppilaan otsaan.
Hän sanoi: "Välitunti ja koulupäivä päättyy."
"Tapaan miesystäväni, jonka tapasin lehtipalstalla."
Sellainen oli 80-lukulainen välitunti.
Se oli toisenlaista aikaa.
Silloin otettiin iso taskulaskin -
ja kirjoitettiin sana "tissit".
Lempinumeroni on -
715517.
Nykyään nuoret voivat ottaa kännykän käteen -
ja nähdä niin monta tissiä kuin mieli tekee.
Mutta kuka saikaan kirjoittaa sen numeroin?
Me.
Hyviä aikoja.
Olen iloinen, että olen parisuhteessa. Se sopii minulle.
Deittailu on hirvittävän vaikeaa.
Pitää käyttää sovelluksia, svaipata ja kaikkea.
Jos olisin sinkku, eniten käyttämäni deittisovellus olisi ruoka-appi.
Todellakin.
Parinvaihtajat ovat keksineet keinonsa.
Heidän oli varmasti vaikea deittailla korona-aikana,
mutta heillä on keinonsa ilmoittaa itsestään.
Tiesittekö sitä?
Minä koulutan teitä.
Jos haluaa kertoa muille olevansa parinvaihtaja,
silloin sopii laittaa flamingoja etupihalle.
Floridassa ja äitini luona näyttää tämän jälkeen hämmentävältä.
Ehkä siksi hänellä on ollut kiireitä viikonloppuisin.
Jotkut siis ajelevat pitkin asutusalueita -
ja etsivät flamingoparvea.
He soittavat ovikelloa ja sanovat olevansa valmiit.
Enpä tiedä. Pidän kyllä ajatuksesta.
Merkkeihin kuuluu myös ylösalaisin oleva ananas.
Voit laittaa väärinpäin käännetyn ananaksen kuistillesi.
Älä laita sitä oikein päin. Silloin se on pelkkä ananas.
Luulin ylösalaisin olevan ananaksen kertovan,
että asukas pitää kakusta.
Minä voisin mennä ventovieraan luo syömään kakkua.
Eräs parinvaihtajapariskunta lähestyi minua keikan jälkeen.
He tulivat juttelemaan. Se oli jännittävää.
En ole ikärasisti. Sanon vain yhden tosiseikan.
Molemmilla oli kävelykepit.
He eivät olleet ensikertalaisia.
Nainen kertoi, että hänen miehensä piti show'sta.
Olin tietysti hyvilläni.
Mies oli kuulemma sanonut vaimolleen show'n päätteeksi,
että nainen saisi hommailla kanssani.
Seksuaalisesti kai.
En tiennyt, mitä sanoa.
Niinpä niiasin.
Se ei ole kieltävä vastaus.
Kohteliasta se kyllä on.
Deittaillessa pitää uskaltaa tavata ihmisiä.
Minä tein niin. Kävin treffeillä hoitajan kanssa.
Hoitajat ovat auttaneet meitä selviämään näistä hulluista ajoista.
Näin on.
Kuvittelin, että hän palaisi kotiin seksikkäässä hoitsuasussa.
"Kenellä on pipi?" Vastaisin: "Minulla."
Hän kuitenkin tuli kotiin likaisissa sairaalavaatteissa.
Hän toi töitä kotiin ja seurasi minua lomakkeiden kanssa.
Kyseli suolistostani.
Hänestä minun olisi pitänyt laihtua. Tottahan se oli.
Hänen kanssaan ei ollut kiva syödä nachoja.
Hän katsoi minua ja nachoja: "Okei.
Hyvä on. Joku teki valinnan.
Kolmea juustoa, hapankermaa ja juustodippiä."
"Se on quesoa.
Se on espanjaa ja tarkoittaa sydänsairautta.
Se on herkullista."
Silloin tajusin, ettei juttu toimisi.
Yritin keksiä hyvän tekosyyn erota.
En halunnut vastata auttajalleni:
"Hei, sinä haittaat nachonsyömistäni."
Lopulta tapasin Jaxin täällä Chicagossa.
Gay Pridessa.
Toivoa on.
Tapasimme parkkialueella.
Parkkialueella. Niin vähän lesbobaareja Yhdysvalloissa on jäljellä.
Lesbot on siirretty parkkialueelle,
missä voi juhlia tai toimia pysäköintipalvelijana. Päätä itse.
Tapailimme jonkin aikaa. Nopeasti tiesin hänen olevan se oikea.
Lopulta tuli aika kosia.
En ole järin romanttinen, joten soitin ystävälleni.
Kysyin, missä kosisin Jaxia.
Hän vastasi: "Menkää ehdottomasti Big Suriin."
Se ei ollut lempinimeni lukiossa.
Se on kylä Kalifornian rannikolla.
Kauniita siltoja ja jyrkänteitä.
Ystäväni sanoi: "Siellä on ihana hotelli."
Soitin hotelliin, jonka virkailija tuputti kaikkea. Halusin tavallisen mökin.
"Aiotko kosia? Älä nuukaile.
Älä nuukaile. Ota merinäköala. Se on sen arvoista.
Se saa hänen tissinsä pyörimään."
En tiedä, sanoiko hän niin,
mutta siltä hänen energiansa tuntui.
"Olkoon." Maksoin lisää,
sain merinäköalan, ja lähdimme matkaan.
Saavumme mökille. Astun sisään vanhaan kalliiseen mökkiin.
Sanoin: "Katsopa tätä näkymää."
Olen avaamaisillani takaoven. Sanon:
"Pidä tisseistä kiinni."
Avaan oven, ja astumme ulos.
Pelkkää sumua,
sumua -
ja sumua.
Pelkkää kammottavaa sumua.
"Onko tämän jokin 1800-luvun lesbo-epookkielokuva?
Miksi sumua on noin paljon?
Onko Kate Winslet rannalla etsimässä fossiileja?"
Alku ei mennyt nappiin, mutta annoin olla.
Aioin viedä Jaxin hotellin ravintolaan illalliselle.
Sitten palaisimme huoneeseen, missä esittäisin kosinnan.
Soitin hotelliin etukäteen ja kysyin:
"Voitteko tehdä huoneesta sellaisen kuin Unelmien poikamiehessä?"
Naiset tuntuvat pitävän sellaisesta.
"Saisimmeko kynttilöitä, ruusun terälehtiä ja samppanjaa?
Mansikoita myös. Mutta suklaakastikkeella.
Muuten ne ovat hedelmiä."
He suostuivat ja ottivat maksun. Mikäs siinä, hehän auttavat.
Illalla lähdemme syömään.
Puhun tarjoilijalle, koska tarvitsen hänen apuaan.
Menen hänen luokseen. Hänen nimensä on Craig.
Craig on dramaattinen tyyppi.
Hän taitaa näytellä sikäläisessä teatterissa.
Menen hänen luokseen. "Hei, Craig." Hän vastaa:
"Heippa."
"Craig, aion kosia tyttöystävääni tänä iltana."
Hän vastaa: "Voi… herran… jestas."
Hän muistutti Kaunottaren ja hirviön kynttilänjalkaa.
Paljon tätä:
"Sinä kosit ja kirous raukeaa!"
"Kiitos. Olen innoissani, mutta hermostunut.
En halua pitkää illallista. Sormus polttelee taskussani.
Huonettamme valmistellaan.
Voisitko aterian lopulla soittaa vastaanottoon,
kysyä, onko huone valmis, ja antaa merkin?
Niin tiedän alkaa lähteä.
"Ehdottomasti. Tottahan toki."
"Ei tarvitse tarjota jälkiruokaa, se tarjoillaan huoneessa."
Hän vastaa "okei" ja kääntyy ympäri näin -
ja poistuu.
Ajattelin: "Pidän Craigista."
Alamme syödä ateriaa.
Jokainen annos on aina edellistä oudompi.
Liian hienoa meille.
Paljon vaahtoa, lonkeroita ja kuoria.
Paljon juttuja "merestä", josta kaikki puhuvat.
Kaikki on hitusen pielessä. Lopulta ateria päättyy -
ja olen valmiina iltaan. Sitten Craig tulee:
"Leidit, kuka haluaa jälkiruokaa?"
"Emme ainakaan me." "Hups!"
"Craig!
Sinulla oli kaksi tehtävää."
Miten joku voi olla noin innokas ja epäpätevä yhtä aikaa?
Jax on hämillään.
Hän ei ole nähnyt minun kieltäytyvän jälkiruoasta.
Minä tuijotan häntä enkä tiedä, mitä sanoa.
Haluan, että kaikki menee täydellisesti.
Kaikki tulevat kysymään, miten kaikki tapahtui.
Craigia ei kuulu.
Tuo on elämämme vähiten romanttinen illallinen.
Ikuisuudelta tuntuvan ajan jälkeen Craig hiipii Jaxin taakse.
Hän leijuu Jaxin olkapään päällä.
Jax ei huomaa häntä.
Craig tuijottaa minua -
valtavan kiinteästi.
Olen ollut Jaxin kanssa 7 vuotta.
Emme ole koskaan tuijottaneet toisiamme -
yhtä pitkään kuin Craig tuijottaa minua.
Sitten hän tekee näin:
Hän on ylpeä itsestään.
Kääntyy ympäri.
Astuu sumuun ja katoaa ikihyviksi.
Siirrymme huoneeseen. Mietin, mitä haluan sanoa Jaxille.
Haluan, että hetkestä tulee täydellinen.
Saavumme ovelle, minua alkaa hikoiluttaa.
Alan olla hermona.
Hermostuessani alan paukutella sormipyssyillä.
Katson Jaxia ja teen näin:
Olen valmis avaamaan oven romantiikan maailmaan.
Astumme sisään, missä näyttää aivan rikospaikalta.
Vähitellen silmät tottuvat outoon valaistukseen.
Tiedättekö sen valon, kun vain vessassa palaa valo?
Katson ympärilleni. Huoneessa palaa 50 tuikkua.
Mutta ne ovat paristokäyttöisiä.
Puolet niistä on sammunut.
Kymmenen räpsyy. "Yritämme parhaamme."
Aivoni kysyvät: "Kuka tällaista pyysi?"
Keskittymiseni hajoaa, koska seison jonkin päällä.
Ruusun terälehtiä on kaikkialla.
Kokonaisuudessa ei ole järkeä.
Ei sydänkuviota tai nimikirjaimia, vaan täyttä sekasortoa.
Kuin joku olisi avannut takaoven -
ja sisään olisi lentänyt kaikenlaista paskaa.
Sitten joku otti lehtipuhaltimen…
Homma taputeltu.
"Tilasinko 'Ihan OK' -paketin?"
Mitä tämä oikein on?
Jos mietitte ruusuja ja romantiikkaa,
mitä väriä mietitte? -Punaista!
Kiintoisaa.
Nämä terälehdet olivat valkoisia.
Lakastuneita.
Googletin jälkeenpäin: "Mitä valkoiset ruusut merkitsevät?"
Siveyttä.
Kyllä vain.
Tämä todellakin on 1800-lukulainen lesbo-epookkielokuva.
Oikeat kynttilät olivat nähtävästi kiellettyjä,
mutta silti huoneessa roihusi takkatuli.
Juuri sinne he olivat päättäneet sijoittaa -
suklaakuorrutteiset mansikat -
ja jääsaavissa olevan samppanjan.
Molemmat valuvat valumistaan lattialle.
Mikään tässä kohtauksessa ei anna Jaxin ymmärtää,
että häntä kosittaisiin.
Minulla oli sekunnin murto-osa aikaa päättää, miten toimia.
Soitanko vastaanottoon:
"Huoneeseemme on murtauduttu ja paikka on tuhottu"?
Vai teeskentelenkö,
että joka ainoa yksityiskohta huoneessa -
on osa suunnitelmaa?
Tuijotan Jaxia kuin peura ajovaloissa.
En muista ollenkaan, mitä halusin sanoa hänelle.
Hikoilen taas.
Hermostuttaa.
Sitten alkaakin sormipyssyttely.
Unohdan polvistua. Ajatukseni ovat sekaisin.
Panikoin, joten teen näin:
Sitten huusin:
"Haluutko?"
Jax niiasi.
Taivaan kiitos hän vastasi myöntävästi.
Nyt kun olimme kihloissa, alkoi häiden suunnittelu.
Olimme kihloissa melko kauan,
koska me emme ole kummoisia suunnittelijoita.
Pian äitini Ginger alkoi tarjota omaa suunnittelupalveluaan.
Ajattelin: "Voi pojat…"
Äitini oli mennyt myöhemmällä iällä uudelleen naimisiin.
Minä olin paikalla häissä…
Äitini oli valinnut sirkusteeman.
Hän avioitui vanhan liiton etelän miehen kanssa,
joka kuulosti piirroshahmo Kukko Koppavalta.
Mies ei osallistunut suunnitteluun.
En tiedä, suunnitteliko äitini 12-vuotiaan syntymäpäiväjuhlia -
vai omia häitään. Sirkusteema siellä kumminkin oli.
Hän kutsui 300 ihmistä…
Kyllä vain, 300 ihmistä.
…suuriin metodistikirkossa pidettäviin juhliin.
Hän vuokrasi punavalkoraitaisen sirkusteltan,
jonka hän sijoitti seurakuntasalin sisään.
Ei ulos, minne teltat kuuluvat.
Hän vuokrasi hattarakoneen.
Hän sanoi: "Aion tarjota nachoja jalapenoksien kera."
Paikalla oli jonglööri. Minä taisin olla pelle.
Hänellä oli vain 45 litraa jäätelöä.
Pääruoka tarjottiin hodarikärrystä.
Hän oli nähnyt tyypin kadulla edeltävällä viikolla -
ja kysynyt: "Mitä teet lauantaina?"
Tavallisesti mies myi varmaan noin 20 hodaria päivässä.
Nyt paikalla oli 300 juhlijaa jonossa kirkon ympärillä,
ja kaikki tahtoivat saada miehen makkaraa.
Tyyppi oli… Paniikki.
Juhlapaikan keskellä oli kaksi muovista vauvan ammetta.
Ajattelin: "Ongimmeko omenoita?"
Äitini oli laittanut molempiin vauvan ammeisiin jäitä -
ja pannut limsatölkkejä niihin jäähtymään.
Hän ilmoitti juhlaväelle,
että tässä olivat juomanjäähdyttimet.
Astuin sisään ja näin kaksi muoviammetta jäähdytinkäytössä.
Ajattelin: "Teen kovasti töitä Los Angelesissa -
saadakseni itselleni nimeä.
Ja olemme roskaväkeä.
Me olemme roskaväkeä.
Äitini miesystävä asteli sisään loafereissaan -
tietämättä asiasta mitään. Hän oli pyörtyä. "Pannahinen."
Parasta juhlissa oli ohjelma.
Siellä oli kirkkokuoron nainen laulamassa.
Nyt oli hänen hetkensä.
Hän astui parrasvaloihin mahtavan itsevarmasti -
ja ryhtyi laulamaan:
Kerro se vuorelta
Kukkulan tuolla puolen ja kaikkialla
Kerro vuorelta
Että Ginger meni naimisiin
Juttu jatkui. Hän alkoi laulaa:
Kun pyhimykset saapuvat
Kylläpä tahdonkin olla mukana
Kun pyhimykset saapuvat
Liitto kesti kolme kuukautta.
Juhlateltta oli pidempi kuin äitini avioliitto.
Ryhdyimme siis suunnittelemaan häitä.
Emme ottaneet äitiäni mukaan.
Sitten alkoi pandemia.
"Emme varmaankaan voi mennä naimisiin."
Sitten tuli syksy ja lokakuu:
"Tämähän on täydellinen aika mennä naimisiin.
Teemme tämän tavallamme emmekä mieti muita."
Se oli hienoa.
Suunnittelussa kesti kaksi viikkoa. Vuokrasimme Airbnb:n meren rannalta.
Naamioitu muukalainen toimitti vihkimisen.
Soitimme Zoom-puhelut perheillemme. Äitini lienee puhelussa yhä.
Kumpikaan meistä ei uskonut, että menisimme naimisiin.
Siitä tuli täydellistä.
Keskityimme itseemme ja yhteiseen päiväämme.
Meidät jopa kastettiin, tosin vahingossa.
Olimme ottamassa valokuvia.
Aurinko laski. Näimme mereen laskeutuvat rappuset.
"Täältä on pakko ottaa kuva."
Menimme seisomaan, ja upea valokuvaajamme otti kuvia.
Ensimmäisessä kuvassa näytämme kauniilta.
Kuin kahdelta lesbolta lukiotansseissa.
Upea kuva. Toisessa kuvassa olemme näin,
koska jokin tuntui häilyvän yllämme.
Kuten rehtori, jota sapettaa tanssiaisiin saapunut lesbopari.
Kolmannessa kuvassa olemme näin,
koska meri ryskyy korvakäytäviimme.
Neljännessä olemme kauttaaltaan veden peitossa.
Viidennessä vesi on vetäytynyt mereen.
Me olemme läpimärkiä…
"Onneksi otimme kuvan auringonlaskun aikaan."
Sellaisia kuvia. Se tietänee hyvää onnea.
Niin olen kuullut, joten mikäs siinä.
Muutama päivä liiton solmimisen jälkeen -
tieto julkistettiin netissä.
Saimme ihania viestejä ja kannustusta. Se oli hienoa.
Vaalin positiivista ilmaisua,
joten saman kokeminen tuntuu tärkeältä.
Yritän olla keskittymättä ikäviin asioihin.
Ympäröin itseni hyvillä asioilla.
Vältän negatiivisia kommentteja, mutta tällaisessa työssä kuulee kaikenlaista.
Aina toisinaan jokin pökäle saavuttaa minut.
Samana päivänä satuin näkemään minulle lähetetyn viestin.
Haluaisin lukea sen, jos se suinkin sopii.
Joo! -Joo!
Lähettäjän nimi on Gary.
Sanon heti kärkeen,
ettette pidä tästä viestistä. Me puramme sen yhdessä.
Näin Gary kirjoitti minulle päivänä, jolloin liittomme julkistettiin:
"Kauanko sinä ja vaimosi olette olleet mielisairaita -
tacoa nuolevia lesboja,
jotka pitäisi panna Alcatraziin?"
Ohhoh. Siinä vasta tarkka kysymys.
Viestissä ei noudatettu kielioppia.
"Mieli sairaita, tacoanuolevia…"
"Hän varmaankin tarkoittaa 'mielisairaita' yhteen…
Te tajuatte.
Minähän autan häntä.
Taisin olla pitkästynyt,
koska yhtäkkiä halusin tietää, miltä tämä henkilö näyttää.
"Kuka lähettää ventovieraalle tällaisen viestin?"
Hänen profiilissaan ei ollut kuvaa hänestä itsestään,
vaan kuva Yhdysvaltojen lipusta,
jonka päällä luki:
"Jumala takaisin Amerikkaan."
Se on Garyn johtoajatus Instagramissa,
ja tuo oli hänen viestinsä minulle.
Aloin miettiä:
"Mahtaako Jumala pitää ilmauksesta -
'tacoa nuoleva'."
Saatan olla hullu, kuten Gary huomautti,
mutta se ei kuulosta järin kristilliseltä.
Raamatussa ei muuten sanota,
mitä meksikolaisella ruoalla ei saa tehdä.
Ettäs tiedätte.
Se on jokaisen oma päätös.
Gary sanoi, että meidät pitäisi panna Alcatraziin.
En tiedä, onko hänellä Googlea,
mutta Alcatraz ei ole toiminut vankilana vähään aikaan.
Alcatraz ei ole vankila.
Oikeastaan se on museo,
joka sijaitsee San Franciscossa,
joka on yksi maailman homoimmista kaupungeista.
"Tarkoittaako Gary, että minun kuuluisi olla homomuseossa?
Älä viitsi, Gary.
Olenko edelläkävijä? Gary…"
Viestin yläosassa luki, ettemme seuraa toisiamme,
mikä ei ollut yllätys.
Seurasimme kuitenkin molemmat jotakuta samaa henkilöä.
"Kuka ihme Garya ja minua oikein yhdistää?
Vaikutamme varsin erilaisilta ihmisiltä."
Siellä luki: "Seuraatte molemmat -
Oprahia."
En ajatellut Garyn olevan Oprah-tyyppiä.
Niin tunnettu Oprah on. Hän on sillanrakentaja.
Luin viestin uudelleen.
"Kauanko sinä ja vaimosi olette olleet mielisairaita -
tacoa nuolevia lesboja, jotka pitäisi panna Alcatraziin?"
Ajattelin: "Miksi vatvon tätä viestiä yhä?"
Katselin viestiä.
"Mikä tässä oikein on?" Sitten tajusin.
Herranen aika!
Gary tunnusti siinä avioliittoni.
Hän sanoi "vaimosi".
Sitä kutsutaan edistykseksi.
Hän kylläkin kirjoitti "vaimon" väärin,
mutta tiedän, mitä hän tarkoitti.
Monet ihmiset ovat taistelleet vuosikausia,
jotta kaltaiseni ihmiset voisivat sanoa "vaimo".
Gary sanoi sen 2,2 sekunnissa ajattelematta koko asiaa.
Hän kuolisi, jos hän tajuaisi viestinsä merkityksen.
Se on edistystä, hyvät ystävät.
Menimme naimisiin ja pysyimme seuraavan vuoden kotona.
En voinut lähteä keikkailemaan, mikä oli omituista.
Nyt kun keikkailen, se ei tunnu yhtä itsestään selvältä.
On upeaa astua lavalle, saada ihmiset nauramaan,
ja tuoda piristystä maailmaan.
Rakastan Chicagoa. Tänne on hieno tulla.
Tämä on yksi lempikaupungeistani.
Vain yhteen kiertuekaupunkiin palaaminen hermostutti minua.
Se paikka oli Des Moines.
Viimeksi olin siellä keskitalvella.
Kun Keskilännessä on talvi ja ihmiset hytisevät,
he vetävät kovat kännit.
Ulkona on liian kylmä. Muuta tekemistä ei ole.
Kun saavun keikkapaikalle, tytöt tulevat vessasta näin.
Heidän kengänpohjiinsa on tarttunut vessapaperia.
Kello on seitsemän illalla, ja ilta on vasta alussa.
Nousen lavalle, mutta väki haluaa vain juhlia.
Minulle tuodaan shotti toisensa perään.
Voin juoda, mutta enemmän pidän pirtelöstä. Kieltäydyn.
Väki haluaa minun juovan Fireball-viskiä. He rakastavat sitä.
Minusta se maistuu bensalta,
johon on upotettu kanelipurkka.
Sanon: "Ei kiitos." "Häh?"
"Hän ei pidä Fireballista!"
He eivät käsitä sitä.
Yleisöä kiinnostaa vain,
minkä drinkin he toisivat minulle seuraavaksi.
"Hän ei pidä Fireballista. Vodkaa!"
"Lähetä lavalle!"
Karpalovodkia ilmestyy lavalle. Sanon: "En pidä vodkasta."
"Mitä? Hän ei pidä vodkasta. Hän ei pidä siitä."
"Olutta!" "Joo." Lavalle alkaa tulla oluita.
"En ole ikinä opetellut juomaan sitä."
Yleisö vastaa: "Sepä yllättävää."
Näytän ihmiseltä, joka kulauttaa oluen,
litistää tölkin otsaa vasten -
ja kierrättää sen.
Otan lavalle tulleet juomat -
ja lähetän ne takaisin. Porukka humaltuu entisestään.
He huutavat: "Kerro, mitä juot!
Et voi lähteä Iowasta ottamatta lasillista."
"Outo sääntö, mutta hyvä on."
Yritän keksiä drinkkiä, jonka tekemisessä kestää.
Siten voisin keskittyä vitsien kertomiseen.
Sanon: "Sangria."
Unohdin, missä olin.
"Old Fashioned sitten."
Heidän täytyisi etsiä ohutviiksinen miksologi.
Hänen täytyy pakastaa jääkuutio ja kaikkea. Sellaisessa kestää.
Hetken päästä lavalle tulee kaksi upeaa drinkkiä.
"Olkoon. Oletteko sitten tyytyväisiä?"
Otan siemailtavaksi tarkoitetun juoman. Kurkkuun vain.
He ovat onnessaan.
Ihan kuin olisin juuri kilpaillut kymmenottelussa
Heillä on hauskaa.
Show jatkuu ja kaikki menee hienosti.
Pian yleisö käy levottomaksi. "Mitä nyt?"
Takana vanhempi nainen etsii reittiä väkijoukon läpi.
Hänellä on lyhyt harmaa piikkitukka.
Hänen kasvonsa näyttävät siltä, että hän on kokenut yhtä ja toista.
Hänen yllään on nahkaliivi.
Hänen autostaan kaiketi löytyy unensieppaaja.
Hän astelee itsevarmasti lavaa kohti -
ja seisahtuu aivan lavan reunalle.
Näen hänen pitelevän kädessään Smirnoff Icea.
Nainen katsoo ja sanoo: "Hei. Olen Linda.
Kohta sinä olet iced."
Otin Smirnoff Icen ja kysyin:
"Mistä aikakapselista tämä tuli?"
Ajattelin yleisön ymmärtävän. He alkavat huutaa:
"Iced!"
He eivät luovuta. "Mitä tarkoittaa iced?"
En tajua, mistä he puhuvat.
Eturivistä nousee suloinen nainen, joka ilmoittaa:
"Se tarkoittaa, että mennään polvilleen,
otetaan Smirnoff Ice -pullo -
ja juodaan se ykkösellä.
Silloin ollaan iced."
En aio laskeutua polvilleni -
ja juoda Smirnoff Icea.
Sali huutaa:
"Sellaiset ovat säännöt!"
"Olen aikuinen nainen ja ammattikoomikko."
Linda karjuu: "Mene polvillesi!
Kohta olet iced."
Laskin polven maahan.
Tämä olisi ollut hyödyksi kosinnan aikana.
Alan kaataa ällöttävää Smirnoff Icea kurkkuuni…
Helvetin mallaslitku valuu pitkin kasvojani.
Se on tahmeaa ja pilaa hyvän neuletakkini.
Yleisö villiintyy. Minä jatkan…
Lopulta juoma on juotu.
Nousen seisomaan.
Jokin -
siinä Old Fashionedissa -
ja Smirnoff Icessa -
ja alhaisessa painovoimassa -
ei sopinut yhteen. Alan nähdä kaiken kahtena.
En pääse show'n loppuun asti.
En toivota hyvää yötä.
Katson yleisöä ja sanon:
"Teidän vikanne."
Sitten poistuin.
Sammuin takahuoneeseen.
Kahden tunnin päästä herään promoottorin autosta.
Kysyn: "Miten pääsin tänne?"
Hän vastasi, että kolme isoa vartijaa kantoivat minut ulos.
"Se ei ollut kysymykseni.
Kaksikin olisi riittänyt."
Kysyin: "Mitä tapahtui?" "Sinulle juotettiin Icea.
Se tai kahden juoman sekoitus…"
"Haluan pois Des Moinesista!"
Hän yrittää startata autoa, mutta se ei käynnisty.
"En suostu jäämään jumiin Des Moinesiin!"
Ulkona on kylmä, übereita ei ole ja lentoni lähtee.
Minulle juotetaan Icea.
Olen valmis lähtemään, kun paikan ovet lennähtävät auki.
Katson oville.
Linda.
Hän hivuttautuu auton viereen.
"Mitä naikkoset?"
"Hei, Linda."
Välttelen katsekontaktia hänen kanssaan.
En tiedä, millaisia voimia hänen unensieppaajallaan on.
"Auto ei käynnisty, mutta eiköhän se siitä.
Kiitos kun tulit. Hyvää yötä."
Hän katsahti minuun näin:
Iski silmää.
Hän kävelee auton takaosaan,
avaa bensatankin,
sylkäisee bensatankkiin,
ja minä pääsin hittoon Des Moinesista.
Voi Linda.
Nyt olen ollut aviossa kaksi vuotta.
Se on mahtavaa. Rakastan sitä.
Vastanaineilta kysytään aina se tietty kysymys.
Kaikki utelevat, aiommeko hankkia lapsia.
Teistä päätellen vanhempana olo ei ole hauskaa.
Silmänne ovat lasittuneet.
Toistaiseksi olemme vain koiraäitejä.
Katsotaan, mitä jatkossa tapahtuu.
Meillä on pieni pomeranian nimeltä Biggie.
Oikea söpöläinen. 3,5-kiloinen pikkukaveri.
Iloinen ja terve heppu.
Hän sairastui juttuun nimeltä gastroenteriitti.
Sen saadessaan koira muuttuu täysin terveestä -
hirvittävän kipeäksi. Sellainen voi tappaa.
Tauti puhkeaa nopeasti, 48 tunnissa.
Eläinlääkärit eivät tiedä taudin syytä.
Koirat ovat ehkä syöneet jotain huonoa tai niillä on stressiä.
Ajattelin: "Eläinyhdistys löysi Biggien roskalaatikosta,
ja nyt koira liikkuu Beverly Hillsissä vaimoni Gucci-laukussa…
Ei sillä stressiä ole.
Sen ruoka on kalliimpaa kuin omani.
Ei sillä mitään stressiä ole."
Ei aavistustakaan, mistä tauti tuli,
mutta oireet alkoivat näkyä -
juuri kun lentomme LA:sta New Yorkiin lähti.
Viisi ja puoli tuntia. Oireet äityivät koko ajan.
Laskeuduimme. Kesti tunti ajaa New Yorkiin.
Menimme suoraan sairaalaan.
Jax vei koiran tutkimushuoneeseen, ja minä täytin läjäpäin lomakkeita.
Aivan toisenlaista kuin minun lapsuudessani.
Silloin koira nukkui sisällä, ulkona tai naapurin luona.
Kahden päivän päästä se palasi: "Musti, missä olet luurannut?"
Koira söi tähteitä, joita isoäiti heitti pihvipaikan aidan yli.
Jos sille täytyi yllättäen tehdä iso leikkaus.
vanhemmat totesivat:
"Oli hauskaa, Musti."
Siinä se.
Nyt minä olen aikuinen ja päätöksentekijä.
Täytin paperit. En ollut nähnyt Biggietä 45 minuuttiin.
En tiennyt, miten hän voi.
Tämän kuitenkin tiedän:
Minun on aika tarttua toimeen -
ja ryhtyä suojelemaan perhettäni.
Minun on aika olla butch.
Elän Rocky-hetkeäni, läpsin itseäni kasvoihin.
Tekisin punnerruksen, mutten pysty.
Röyhistelen rintaani ja olen valmis astumaan huoneeseen.
Astun sisään, Biggie makaa lattialla.
Kaikkialla on verta, koira voi huonommin.
En enää kestä…
"Ei!"
Jax sanoo: "Mene pois, olet ärsyttävä!"
Minut potkittiin ulos huoneesta.
Seisoin lasioven takana.
Tuijotan perhettäni.
Lopulta rauhoituin hoitajan annettua minulle tikkarin.
Olin niin turhautunut ja pettynyt itseeni,
etten kyennyt hillitsemään itseäni kolmeen kokonaiseen minuuttiin.
En ole kova. Olen rapu ja siksi herkkä.
Sitä en voi muuttaa.
Odotan aulassa aamuneljään asti.
Jax saapuu, Biggie viedään takaisin ja kiinnitetään koneisiin.
Lopulta eläinlääkäri tulee puhumaan kanssamme.
Hän sanoo: "Tilanne on huono.
Todennäköisyys on viisi sadasta.
Teemme kaikkemme pelastaaksemme hänet.
Jotta se onnistuu, hänet pidetään täällä 3–4 päivää -
jatkuvassa tarkkailussa. Tarvitaan verensiirtoja, plasmaa.
Emme voi taata, että hoidot toimivat.
Joka tapauksessa yrityksemme tulee maksamaan vähintään -
10 000 dollaria.
Mitä haluatte tehdä?"
Jax sanoo: "10 000 dollaria? Olen opettaja.
Se on koko vuoden palkka."
Minä sanon: "10 000 dollaria?
Koira painaa kolme kiloa. Paljonko plasmaa muka tarvitaan?
Miksei sitä vain panna samaan koriin oravan kanssa?"
Eläinlääkäri sanoo: "Tarvitsen vastauksen."
Jax ei sano mitään, joten päätös jää minun kontolleni.
"Mitä vanhempani tekisivät? Ei, älä ota mallia."
Jaxin huoli syvenee…
Kaivoin esiin mieslompakkoni,
otin esiin luottokorttini -
ja iskin sen pöydälle.
Sanoin: "Veloittakaa."
Sitten katsoin Jaxia suoraan silmiin -
ja sanoin:
"Luuletko, että Darlene olisi pystynyt samaan?
Ei.
Pam on rahaton.
Sheilalla on surkea luotto.
Kuka nyt onkaan butch?
Minä."
Hienointa on, että he todella pelastivat Biggien hengen.
Tässä on Biggie!
Joka ainoan pennin arvoinen.
Antakaa aplodit myös vaimolleni Jaxille!
Tässä oli kaikki. Valtaisat kiitokset.
Kiitos.
Kiitos, Chicago!
Katsokaas tätä.
Hyvää yötä, kiitos.
Tekstitys: Lauri Holma